Справа № 565/1891/19
Провадження № 2/565/602/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2019 року м.Вараш

Кузнецовський міський суд Рівненської області під головуванням

судді Демчини Т.Ю.

з участю секретаря судового засідання Ковальчук В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Кузнецовського міського суду Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

в с т а н о в и в:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що вказану квартиру ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 08.10.2019 за договором купівлі-продажу, посвідченим у передбаченому законодавством порядку. У даному житлі продовжує бути зареєстрованим місце проживання попереднього власника, який, бажаючи скасувати реєстрацію місця проживання у цьому житлі, звертався до органів УДМС, проте отримав відмову у зв`язку з відсутністю у нього паспорту громадянина України, оскільки тривалий час проживає у Франції та має громадянство цієї країни. Реєстрація місця проживання попереднього власника у належній позивачу квартирі створює йому перешкоди у здійсненні права власності.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 не з`явились, належним чином повідомлялись про час та місце її розгляду. Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, у якій наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явився, належним чином повідомлявся про час та місце її розгляду, подав суду заяву, у якій зазначив, що до 08.10.2019 являвся співвласником нерухомості - квартири АДРЕСА_1 , яку продав ОСОБА_1 . Після відчуження квартири він звернувся до Вараського сектору ДМС з метою зняття його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, проте у цьому йому було відмовлено у зв`язку з тим, що він не являється громадянином України та є громадянином Франції. Відповідач у заяві зазначає про повне визнання позовних вимог та відсутність заперечень проти їх задоволення.

На підставі ст.223 ЦПК України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази у сукупності, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. При цьому суд встановив та врахував наступне.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 08.10.2019, посвідченого приватним нотаріусом Вараського міського нотаріального округу Полюхович В.А., ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_1 купив однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Із змісту вказаного договору вбачається, що відчужувана квартира на момент правочину є особистою власністю продавців на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Рівненською АЕС 27.12.1996 згідно з розпорядженням № 3337 від 27.12.1996, зареєстрованого КП «Кузнецовське міське БТІ» у Книзі № 40к за № 492-9343. Відомості про речові права ОСОБА_4 та ОСОБА_6 наявні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 107, номери записів про право власності: 32882597, 32882639.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване 08.10.2019, номер запису про право власності 33582852.

З довідки відділу реєстрації виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області № 503/15-06 від 08.11.2019 вбачається, що у вказаній квартирі з 27.04.1993 і по даний час зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 . З копії паспорта ОСОБА_2 № 11АХ7418, виданого 12.05.2011, та засвідченого його перекладу з французької на українську мову вбачається, що ОСОБА_5 має громадянство Франції, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Кузнецовськ (нині м.Вараш).

Відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 156 ЖК України встановлено право на користування жилим приміщенням нарівні з власником квартири також його членів сім`ї. Разом з тим, з наданих суду матеріалів вбачається, що відповідач ОСОБА_2 не є та ніколи не був членом сім`ї позивача ОСОБА_1 , а тому після припинення його права власності на спірне житло у нього не залишається право користування ним з підстав, встановлених вищезазначеною нормою.

Відповідно до ст.395 ЦК України, серед речових прав на чуже майно цивільним законодавством визначено право користування (сервітут), інші встановлені законом речові права на чуже майно.

Право користування чужим майном регламентовано у Главі 32 ЦК України. Відповідно до ст.401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Статтею 405 вищезазначеної Глави ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач ОСОБА_2 не є та ніколи не був членом сім`ї позивача ОСОБА_1 , встановлені ст.405 ЦК України гарантії збереження права користування житлом на нього не розповсюджуються.

Договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не передбачено збереження за ОСОБА_2 права користування відчуженою на користь покупця квартирою. Не передбачають збереження такого права і загальні норми ЦК України, що регламентують вчинення правочинів купівлі-продажу майна.

Таким чином, суд встановив, що будь-які речові права, у тому числі і право користування, щодо квартири АДРЕСА_1 , належної на момент розгляду справи на праві приватної власності ОСОБА_1 , у ОСОБА_2 на даний час відсутні.

Однією із зазначених у ст.346 ЦК України підстав припинення права власності є відчуження власником свого майна. Розпоряджаючись нерухомим майном за власною волею шляхом його відчуження, власник майна таким чином передає іншим особам право власності на відчужуваний об`єкт, у тому числі і право користування ним, при цьому його право власності на цей об`єкт, у тому числі і право користування ним, припиняється.

Отже, ОСОБА_2 втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд прийшов до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 206, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст.ст.155, 156 ЖК України, ст.ст.316-319, 395, 401, 405 ЦК України, суд -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_1 ) задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , паспорт громадянина Франції № НОМЕР_2 ) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені позивачем судові витрати у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Т.Ю.Демчина