Провадження № 22-ц/801/449/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 рокуСправа № 127/26051/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Матківської М.В., Войтка Ю.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №127/26051/18 за позовом ОСОБА_3 до Державної акціонерної компанії «Укрресурси» про стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2019 року, яке ухвалене суддею Ан О.В. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, повний текст складено 14 січня 2019 року,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ДАК «Укрресурси» про стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку та моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що перебував у трудових відносинах з ДАК «Укрресурси», яке перебуває в процесі ліквідації. Однак, відповідач не провів з ним повного розрахунку при звільненні, що й стало підставою звернення позивача до суду.

Просив суд, стягнути з ДАК «Укрресурси» на свою користь середньомісячний заробіток в розмірі 85500 грн. за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 06 квітня 2018 року по 16 жовтень 2018 року, або на день вирішення справи в суді, а також моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2019 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вважає, що суд першої інстанції порушив статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити та стягнути з ДАК «Укрресурси» на свою користь середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільнені в розмірі 124900 грн., за період з 06 квітня 2018 року по 14 січня 2019 року, або на день вирішення справи в суді, а також моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04 лютого 2019 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає не задоволенню за таких підстав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суду першої інстанції виходив з того, що після визнання ДАК «Укрресурси» банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури нових зобов'язань у відповідача відповідно не виникає, а тому не підлягає стягненню середній заробіток за затримку повного розрахунку та моральна шкода.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 листопада 1992 року ОСОБА_3 працював заступником директора по будівництву Вінницького заводу «Модуль», правонаступником якого є відповідач.

Наказом ДАК «Укрресурси» від 01 грудня 2015 року змінено дату звільнення ОСОБА_3 з 08 травня 2012 року на 01 грудня 2015 року на підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 січня 2001 року.

Як встановлено апеляційним судом, в день звільнення позивача відповідачем не проведені всі належні йому виплати.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 104 ЦК України порядок припинення юридичної особи в процесі відновлення її платоспроможності або банкрутства встановлюється законом.

Поняття банкрутства, порядок відновлення платоспроможності суб'єкта підприємницької діяльності - боржника або визнання його банкрутом, порядок та умови застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредитора визначаються Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон), у редакції чинній на момент вирішення справи судами.

За цим Законом банкрутство - це визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність та погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури (стаття 1 вказаного Закону).

Згідно положень статті 38 Закону (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів)), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Системний аналіз положень Закону дає підстави для висновку, що з моменту визнання боржника банкрутом він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, зокрема виключається можливість виникнення нових додаткових зобов'язань боржника.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 16 січня 2018 року справа №757/2453/16-ц.

Як встановлено судом, згідно постанови Господарського суду міста Києва від 06 квітня 2012 року Державну акціонерну компанію «Укрресурси» (01001, м. Київ, пров. Музейний, 10, ідентифікаційний код 000360044) визнано банкрутом.

Враховуючи, що порядок припинення юридичної особи в процесі банкрутства встановлюється Законом, положення якого виключають можливість виникнення нових зобов'язань щодо юридичної особи, яка визнана банкрутом, в тому числі і зобов'язань щодо компенсаційних виплат за порушення права на оплату праці, а тому доводи апеляційної скарги про необхідність нарахування середнього заробітку після визнання боржника банкрутом не ґрунтуються на законі.

За таких обставин, колегія суддів, приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позовних вимог, оскільки відповідно до положень Закону після визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури нових зобов'язань у банкрута не виникає, натомість ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, який включав періоди коли відповідач визнаний банкрутом, а тому такі вимоги не підлягають до задоволення.

Позовні вимоги, про стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.2, п.1,2 ч.4 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин.

Згідно ч.6 ст.19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частина 1 ст. 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: 1) малозначні справи; і 2) справи, що виникають з трудових відносин, а згідно ч. 2 цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частиною 3 ст. 274 ЦПК України суду надано повноваження для того, щоб вирішити, чи розглядати справу в порядку спрощеного провадження, адже встановлено, що при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Як вбачається з позовної заяви справа виникає з трудових відносин про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Крім того, ціна позову складала 95500 грн., а тому не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (100*1762 грн. = 176200 грн.).

За таких обставин, суд першої інстанції, на підставі ч.13 ст.7, ст.19, ст.274 ЦПК України, вірно розглянув справу в порядку письмового провадження, без повідомлення сторін.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними, необґрунтованими, а тому рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2019 року є законним, підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 13 лютого 2019 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді: Матківська М.В.

Войтко Ю.Б.