ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 лютого 2019 року

м. Харків

Справа № 644/3386/18 (категорія: спадкові)

Провадження № 22-ц/818/773/19

Харківський апеляційний суд у складі

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевський О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу заапеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2018 року (суддя - Глібко О.В.)

у цивільній справі (№ 644/3386/18) за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради

про встановлення факту постійного проживання, визнання спадкоємцем за законом, -

встановив:

18.05.2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, та просила встановити факт її постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3, померлим ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Харкові, однією сім'єю з лютого 2010 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4, визнати її спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_3.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що є рідною племінницею ОСОБА_4, донькою його рідної сестри ОСОБА_15.

27.01.1997 року центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітетуХарківської міської ради видано свідоцтво про право спільної (сумісної) власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_7, реєстраційний номер 1-91-19X11.

ІНФОРМАЦІЯ_7 померла дружина ОСОБА_4 та рідна баба ОСОБА_3-ОСОБА_7.

06 вересня 2005 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті склав заповіт на ім'я свого не рідного онука ( рідного онука померлої дружини ОСОБА_7) - ОСОБА_3, яким зробив розпорядження щодо належного йому майна, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.12.2006 року державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори за реєстром № 2-5457, ОСОБА_4 отримав у спадщину після смерті дружини ОСОБА_7 1/6 частину квартири АДРЕСА_1.

В 2009 році на тяжку хворобу нирок захворіла прийомна дочка ОСОБА_4 та мати ОСОБА_3-ОСОБА_8, від якої померла в 2012 році, у зв'язку з чим з 2009 здійснювати догляд за іншими особами - вітчимом ОСОБА_4 та сином ОСОБА_3 була не в змозі, оскільки сама в наслідок хвороби потребувала допомоги.

ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_4, на час смерті ОСОБА_4. направі власності належала Ѕ частина квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_3 Місцем постійного проживання та реєстрації померлого ОСОБА_3 до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 була квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 протягом останніх 10 років життя потребував постійного догляду та сторонньої допомоги оскільки вже був похилого віку, а згодом у зв'язку з онкологічною хворобою підшлункової залози.

ОСОБА_3 за життя страждав на алкоголізм, вів асоціальний спосіб життя, не працював, внаслідок чого він не здійснював догляд а ні за собою, а ні за дідом ОСОБА_4

У зв'язку з тим, що як ОСОБА_4, так і ОСОБА_3 постійно потребували сторонньої допомоги внаслідок віку і хвороби, та оскільки вона є єдиною живою родичкою та близькою людиною, вона була змушена кожного дня приходити до ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а згодом і переїхала до них з метою здійснення догляду за обома.

Позивача стверджувала, що вона з початку лютого 2010 року постійно виконувала всі обов'язки члена родини, що здійснює догляд: купувала та готувала їжу, прибирала квартиру, прасувала, сплачувала комунальні послуги, купувала ліки, надавала медичну допомогу, викликала швидку, неодноразово направляла на медичне лікування ОСОБА_3, який останній раз в період загострення хвороби (алкоголізм) у березні 2016 року помер від цирозу печінки в віці 41 рік (лікарське свідоцтво про смерть від 21.03.2016 року).

Після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_3 фактично прийняв спадщину за заповітом, оскільки постійно проживав та був зареєстрований разом зі спадкодавцем, в той час як вона на момент смерті ОСОБА_3 проживала з ним однією сім'єю, однак була зареєстрована в іншому місті.

Після смерті як ОСОБА_4, так і ОСОБА_3 вона здійснювала поховання та усі необхідні ритуальні послуги за власний рахунок.

Однак 11.04.2016 року четвертою Харківською державною нотаріальною конторою їй було відмовлено в оформленні спадкових прав після смерті ОСОБА_4, як рідній племінниці за законом, оскільки останнім за життя було складено заповіт на користь ОСОБА_3, який проживав та був зареєстрований на момент смерті спадкодавця разом з ним, а тому, не зважаючи на те, що ОСОБА_3 не звернувся до нотаріальної контори з заявою, він фактично прийняв спадщину. Зазначає, що фактично прийняла спадщину, адже на момент смерті ОСОБА_3 фактично проживала разом з ним однією сім'єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини.

Представник Харківської міської ради позов не визнала і в поданому до суду письмовому відзиві просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на ненадання позивачем доказів на підтвердження доводів про те, що вона більше п'яти років проживала зі спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім'єю, маючи свою сім'ю, квартиру та перебуваючи у шлюбі з чоловіком, який є інвалідом 2 групи з вадами зору.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2018 року у задоволені позивних вимог ОСОБА_2 було відмовлено у задоволені позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи скаргу ОСОБА_2 вказує, що головною ознакою проживання спадкоємця однією сім'єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Такими особами можуть бути й інші родичі спадкодавця, причому ними можуть також особи однієї статі зі спадкодавцем, або особи, які взагалі не пов'язані спорідненням зі спадкодавцем.

ОСОБА_4 протягом останніх 10 років життя потребував постійного догляду та сторонньої допомоги за причини похилого віку, а згодом у зв'язку з онкологічною хворобою підшлункової залози; ОСОБА_3 за життя страждав на алкоголізм, вів асоціальний спосіб життя, не працював, внаслідок чого він не здійснював догляд а ні за собою, а ні за дідом ОСОБА_4 У зв'язку з тим, що як ОСОБА_4, так і ОСОБА_3 постійно потребували сторонньої допомоги внаслідок віку і хвороби, та оскільки вона є єдиною живою родичкою та близькою людиною, вона була змушена кожного дня приходити до ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а згодом і переїхала до них з метою здійснення догляду за обома.

З початку лютого 2010 року вона постійно виконувала всі обов'язки члена родини, і ці обставини знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду показами свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, однак судом до уваги не прийняті, оцінка зазначеним доказам судом не надана, що суперечить вимогам ст. ст 76, 89, 90 ЦПК України, оскільки висновки спірного рішення ґрунтуються на відсутності письмових доказів по справі.

Апелянт вказує, що відсутність будь-яких письмових доказів щодо участі ОСОБА_2 в утриманні квартири та сплаті комунальних платежів за квартиру АДРЕСА_1, а також документів про діагнози та лікування ОСОБА_4 і ОСОБА_3 зумовлена діями ОСОБА_3, який знаходячись у стані сильного алкогольного сп'яніння знищів всі документи в квартирі шляхом відправлення істотних потреб організму на вищезазначені документи, у зв'язку з чим ОСОБА_2 була змушена їх викинути, про що в судовому засіданні також повідомляв свідок ОСОБА_9, який в той час заходив до квартири за вищезазначеною адресою.

Вказує, що вищезазначені факти залишені судом поза увагою, оцінка їм не надана, що суперечить ст. 89 ЦПК України.

Крім того, її чоловік хоча і є інвалідом 2 групи, але сторонньої допомоги не потребує, що підтверджується відповідним записом МСЕК в довідці № 012335 від 19.12.2005 року, де зазначено про відсутність потреби в сторонньому догляді та можливості працевлаштування до певних видів робіт. Крім того, їх дочка ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 допомагає йому по господарству поки її мати здійснювала догляд за ОСОБА_3

Харківська міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вказуючи, що в судовому засіданні позивачем та її представником не були надані докази того, що ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, і позивач ОСОБА_2, починаючи з лютого 2010 року, спільно проживали однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, брали участь у витратах на утримання житла, його ремонт, а також не надано доказів, які засвідчували б реальність постійного проживання однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Звертаю увагу на ту обставину, що з пояснень позивачки та її свідків вбачається, що ОСОБА_2 надавала медичну допомогу та допомогу по господарству, спочатку померлому ОСОБА_4, а потім і ОСОБА_12, який не був інвалідом, був працездатним, але не працював, бо зловживав спиртними напоями. Крім того, позивачка стверджувала, що ОСОБА_12 зловживав спиртними напоями, що не є свідченням його потреби у сторонній допомозі. При цьому остання не надала суду жодної довідки із наркодиспансера, чи виписки із історії хвороби, які б підтверджували перебування ОСОБА_12 на обліку чи диспансерному обліку. Так само, як і не надала жодного підтвердження тим обставинам, що вона лікувала ОСОБА_12 Більш того, допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що ОСОБА_12, дійсно випивав, але коли не пив, то працював, читав книги, виявляв бажання зайнятися бізнесом, що також спростовує доводи позивача про те, що останній потребував сторонньої допомоги.

Стверджує, що позивачка не довела, що з ОСОБА_12 постійно проживала однією сім'єю не менше п'яти років що вони були пов'язані спільним побутом, мали будь-які взаємні права та обов'язки.

Вказує, що надані ОСОБА_2 квитанції про сплату за комунальні послуги не можуть бути належними доказами, оскільки розрахунки проводились позивачем ОСОБА_2 вже після смерті спадкодавця ОСОБА_12, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, а період сплати в зазначених квитанціях з квітня 2016 року по квітень 2018 року.

Позивач ОСОБА_2 та її представник в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, нових доказів (з урахуванням вимог ч.3 ст.367 ЦПК України) на підтвердження своїх доводів не надали, а в поданій апеляційному суду заяві ОСОБА_2 просила розглядати справу без її участі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Статтею 1264 ЦК України, на зміст якої посилалася ОСОБА_2, звертаючись до суду з позовом, передбачено, що у четверту чергу на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкоємцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу, які передували відкритті спадщини.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику: у і справах про спадкування» судам роз'яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_2 не доведено ті обставини, що вона з останнім власником квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, спільно проживала однією сім'єю починаючи з 2010 року, що вони були пов'язані спільним побутом, що брали спільно участь у витратах на утримання квартири, її ремонт, - тобто, що не доведено факту проживання ОСОБА_2 зі спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки воно ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Згідно ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна доводи ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Розглядаючи справу суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо реалізації ними процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Судом встановлено, а учасниками справи не оспорюється та обставина, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4, батьками якого записані ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (а.с. 40).

ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_15, батьками якої записані ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (а.с. 46). Отже, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_3 є рідними братом та сестрою.

2 листопада 1946 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_15 в зв'язку з чим змінено прізвище ОСОБА_15 на ОСОБА_15. (а.с. 15)

ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася ОСОБА_2, батьками якої записані ОСОБА_5 та ОСОБА_15, (а.с. 44)

7 жовтня 1968 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_18 та ОСОБА_2 в зв'язку з чим змінено прізвище ОСОБА_2 на ОСОБА_2. (а.с. 45)

17 грудня 1977 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_19 та ОСОБА_2 в зв'язку з чим змінено прізвище ОСОБА_2 на ОСОБА_2, (а.с. 43)

Отже, позивачка є племінницею ОСОБА_4, а саме дочкою його рідної сестри.

Згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 12).

27 січня 1997 року центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради видано свідоцтво про право спільної (сумісної) власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_7, реєстраційний № 1-91-19Х11

Право власності на спірну квартиру набуто сторонами на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і, таким чином, кожному на підставі ч. 2 ст. 8 зазначеного Закону належать рівні частки від приватизованої квартири (по 1/3).

20.11.2015 року згідно рішення № 12/151 сесії Харківської міської ради 7 скликання назву проспект Косіора змінено на проспект Олександрівський.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.12.2006 року державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори за реєстром № 2-5457, ОСОБА_4 отримав у спадщину після смерті ОСОБА_21 1/6 частину квартири АДРЕСА_1.(а.с. 35)

Отже на час смерті ОСОБА_4 на праві власності належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_1.

6 вересня 2005 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповідав ОСОБА_3 ( а.с. 33)

Після смерті ОСОБА_4 залишилася спадщина, яка складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Оскільки місцем постійного проживання померлого ОСОБА_3 є квартира АДРЕСА_1, що є місцем відкриття спадщини, відповідно до положень ст.1264 ЦК України вважається, що він прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, не заперечуючи проти доводів ОСОБА_2 в частині її родинних відносин з ОСОБА_4 та набуття прав власності на квартиру (частини) ОСОБА_4 та ОСОБА_3, не визнає факт проживання ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім'єю з 2010 року до дня його смерті, тобто не менше п'яти років.

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме: проживання однією сім'єю та те, що на час відкриття спадщини має пройти принаймні п'ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім'єю.

Відповідно до 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80).

Статтею 90 ЦПК України встановлено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Нормами ст.89 ЦПК України визначені загальні правила оцінки доказів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилається на показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, проте суд першої інстанції надав цим доказам правильну оцінку і зазначив, що ці показання свідків не свідчать про доведеність факту саме постійного проживання, починаючи з 2010 року, позивача ОСОБА_2 однією сім'єю з ОСОБА_4 та ОСОБА_23,

Згідно частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Матеріали справи не містять доказів неможливості спадкодавцем самостійно забезпечити умови свого життя, потреби в постійному сторонньому догляді, допомоги та піклуванні, а також тривалості надання позивачем ОСОБА_2 такої допомоги.

Факт наявності у ОСОБА_4 онкологічної хвороби та посилання ОСОБА_24 на те, що ОСОБА_3 зловживав спиртними напоями у розумінні положень ст. 80 ЦПК України не є достатніми доказами для визнання доведеними обставин, передбачених ч.1 ст.1259 ЦК України.

Крім того, відмовляючи у задоволені позову судом першої інстанції обґрунтовано виходив також і з того, що позивач знаходиться у шлюбі, має свою сім'ю, своє житло, де проживає її чоловік, інвалід 2 групи.

Даних про те, що між нею та її чоловіком склались неприязні стосунки, за яких неможлив їх спільне проживання або домовленості з чоловіком про окреме проживання суду також не надано.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, визначив характер спірних правовідносин, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, які знайшли свою належну оцінку у мотивувальній частині оскарженого судового рішення.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України.

Оскільки оскаржене судове рішення залишаються без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги, згідно ст. 141 ЦПК України, покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу, і поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 лютого 2019 року

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина