Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/7768/18

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Казидуб О. Г.

при секретарі - Зайцевій О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за заявами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3 та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ :

Заявники ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3 та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України (код , місцезнаходження: вул. Еспланадна, буд. 8/10, м. Київ), Російська Федерація (Посольство Російської Федерації в Україні місцезнаходження:просп. Повітрофлотський, буд. 27, м. Київ). Свої вимоги мотивують тим, що вони ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) були зареєстровані та проживали у АДРЕСА_2 , проживала в селищі Ясенівське м. Ровеньки Луганської області з 1985 року. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України , яка розпочалася у лютому 2014 року, вони були змушені з 08.05.2014 року залишити окуповану частину території Луганської області (селище Ясенівське) та переселитись у м. Очаків, Миколаївської області, а згодом у м. Черкаси 03.08.2015 року за адресою: АДРЕСА_3 . На даний час проживають за адресою: АДРЕСА_4 .

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася у лютому 2014 року, задля уникнення загрози життю, здоровю, свободи, особистих прав на свободи пересування, вираження думки, майнових прав, права на судовий захист на окупованій території саме у результаті збройної агресії Російської Федерації , їхнього вимушеного переселення із окупованої частини території Луганської області селища Ясенівське, де у них була своя квартира, робота та усталений побут життя, коло спілкування їм була завдана матеріальна та моральна шкода.

Заявники вказують, що у 08.05.2014 року вони стали на облік внутрішньо переміщених осіб, відповідно постанов КМУ «Про облік внутрішньо переміщених осіб№ № 509 та їм було надано статус внутрішньо переміщеної особи, на підтвердження чого їм було надано довідку про взяття на облік особи переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.
Зазначають, що такими діями Російської Федерації щодо України, а саме, збройною окупацією Донецької області, порушено їхні громадянські права і свободи, вони втатили житло, роботу, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут.
Також вказують, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира , що розташована у АДРЕСА_2 .
Просять суд всановити факт їхнього вимушеного переселення з окупованої території Луганської області України відбулаось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.
Заявник ОСОБА_2 та представник заявника ОСОБА_1 за дорученням ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, до початку розгляду справи надала суду заяву про слухання справи без її участі.Також вказала, що заяву підтримує в повному обсязі.
Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав.
Заінтересована особа - представник Російської Федерації (в особі посольства Російської Федерації в Україні), в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав.
Вивчивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що заявники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3 та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьками зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 , ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьками зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 108261482 від 19.12.2017 ОСОБА_1 . На праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до Довідки Департаменту соціальної політики № 3007 від 10 вересня 2018 року та Довідки Департаменту соціальної політики № 3037 від 25 вересня 2018 року, ОСОБА_2 перебуває на обліку у відділі призначення та перерахунку соціальних виплат управління соціальної допомоги та компенсаційних виплат як внутрішньо переміщена особа відповідно до ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» разом з дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , 02.08.2011 року з 04.08.2015 року по даний час.

Відповідно до Довідки Департаменту соціальної політики № 3041 від 25 вересня 2018 року, ОСОБА_1 перебуває на обліку у відділі призначення та перерахунку соціальних виплат управління соціальної допомоги та компенсаційних виплат як внутрішньо переміщена особа відповідно до ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» з 03.01.2017 року по даний час.

Відповідно до Довідки від 09.10.2014 року № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 прибула, як внутрішньо переміщена особа з місця постійного проживання: АДРЕСА_2 за адресою: АДРЕСА_5 .
Відповідно до Довідки від 10.09.2018 року № 1866про взяття на облік особи, внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до Довідки від 03.01.2017 року № про взяття на облік особи, внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 . (а.с.

Відповідно до Наказу Головного управління МВС України у Луганській області № 272о/с від 09.09.2014 рядовий ОСОБА_1 був призначений на посаду міліціонера взводу № 1 роти № 3 батальону патрульної служби міліції особливого призначення «Луганськ 1» ГУМВС України у Луганській області з 04.09.2014.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.
Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Підставами внутрішнього переміщення осіб на території України, у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.
У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.
Статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України.
За наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято Постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, її військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
В абзаці 2 Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками незаконних збройних формувань «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04.02.2015 зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею найманців, під час якої була анексована Автономна Республіка Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.
Також, Парламентська асамблея Ради Європи 12.10.2016 прийняла дві резолюції по Україні, в яких російсько-український конфлікт визначений як "російська агресія" і міститься заклик до РФ вивести свої війська з Донбасу.
Крім того, резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 19.12.2016 підтримано резолюцію Третього комітету Генеральної Асамблеї ООН "Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь(Україна)" та визнано Російську Федерацію державою окупантом.
Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25 червня 2015 року визнає, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації.
Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте, не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини.
Відповідно до абзацу 6 преамбули Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» вказаного Закону, датою початку окупації частини території України є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тобто, 20 лютого 2014 року.
Вказаний Закон передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить встановити заявник.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України №1085-р від 07.11.2014 (із змінами, які мали місце протягом 2015-2018) затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до Додатку 1 до розпорядження КМУ №1085 від 07.11.2014 (в редакції розпорядження КМУ від 02 грудня 2015 №1276-р) місто обласного значення Красний Луч віднесено до населеного пункту, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.
Згідно з Постановою Верховної Ради України від 12 травня 2016 року № 1351-VIII Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей (із змінами, внесеними згідно з Постановою ВР № 1466-VIII від 14 липня 2016 року) місто Красний Луч перейменоване на місто Хрустальний.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.
У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8?рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.
У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) вказано, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто, їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
З урахуванням внесених змін до Конституції України Законом України від 02 червня 2016 року №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказані Рішення Конституційного Суду України не втратили свого значення у контексті права на доступ до суду.
Частина четверта статті 10 ЦПК України і стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129).
Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130).
У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131).
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч.1 ст. 293 ЦПК України). У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст. 315 ЦПК України).
Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто, від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію, як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.
Встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявників та їхніх дітей з окупованої території Луганської області, відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, а тому заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3 та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 може бути вирішена у судовому порядку, оскільки, законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації.
Таким чином, відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі, частині Луганської області, покладено на Російську Федерацію, як на державу-окупанта, відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення у травні 2014 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їхніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області.
Заявники довели, що від встановлення юридично значимого для них факту вимушене переселення з окупованої території Луганської області України, - залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вони, через дії Російської Федерації, вимушено беруть участь. Метою встановлення такого факту є визначення їхнього статусу як особи, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р., ратифікованої Україною 03.07.1954 року, з відповідними правовими наслідками та звернення до Європейського суду з прав людини.
Враховуючи викладене, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення та необхідно встановити факт вимушеногопереселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , 02.08.2011 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у травні 2014 року з окупованої території Луганської області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України.

На підставі викладеного, керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», ст.ст.3, 17, 27, 85 Конституції України, ст.ст. 4, 12, 81, 223, 258, 259, 263-265, 268, 315, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3 та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт вимушеного переселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у травні 2014 року з окупованої території Луганської області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 08 січня 2019 року (з врахуванням вихідних та святкових днів).

Головуючий: О. Г. Казидуб