ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Литвиненко Ігор Вікторович про визнання недійсним заповіту, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, скасування реєстрації, визнання права власності в порядку спадкування за законом і стягнення судових витрат,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася із позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, скасування реєстрації, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані тим, що вона була дружиною ОСОБА_4.

Матір'ю її чоловіка була ОСОБА_5, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, та після смерті якої відкрилася спадщина, яка складалася з квартири АДРЕСА_1.

Зазначена квартира належала спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 08 червня 1993 року виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів, на підставі розпорядження № ж- 1559 від 28 червня 1993 року.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 були її діти: ОСОБА_4 (чоловік позивачки) та його брат ОСОБА_6.

За життя, а саме 04 жовтня 1994 року ОСОБА_5 склала заповіт, за яким заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 своєму сину ОСОБА_4.

Після смерті матері, ОСОБА_4 26 серпня 2010 року звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненко І.В. з заявою про прийняття спадщини від 26 серпня 2010 року; цього ж дня йому стало відомо про те, що 11 квітня 2008 року за реєстровим № 828 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненко І.В. було посвідчено заповіт, відповідно до якого, ОСОБА_5 заповіла цю ж належну їй квартиру АДРЕСА_1 відповідачці по справі ОСОБА_1.

ОСОБА_4 не погодився з таким заповітом і тому не отримав своєчасно свідоцтво про право на спадщину за законом.

З середини 2011 року ОСОБА_4 захворів.

25 травня 2013 року ОСОБА_4 склав на ім'я своєї дружини довіреність і доручив їй займатися справами пов'язаними з визнанням заповіту недійсним, але вона не могла займатися цим фізично, оскільки змушена була доглядати тяжкохворого чоловіка.

19 листопада 2013 року ОСОБА_4 помер.

Позивачка, як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину і 19 серпня 2014 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 8-930 їй було видано свідоцтво про право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене, позивачка просила визнати недійсним заповіт, складений 11 квітня 2008 року ОСОБА_5, оскільки на період його складання остання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, так як з 24 лютого 2008 року по 17 березня 2008 року знаходилася на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні міської клінічної лікарні № 16 з діагнозом гостре порушення кори головного мозку по типу ішемічного інсульту в ЛСША з правостороннім вираженим геміпарезом на фоні атеросклерозу МНГ, гіпертонічна хвороба III ст., а тому 11 квітня 2008 року ОСОБА_5 не тільки не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а й не могла поставити підпис на заповіті. Крім того, позивачка вважає за необхідне визнати на 1/4 частину недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом виданим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненко І.В. 14 липня 2011 року на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, скасувати реєстрацію права власності на ім'я ОСОБА_1 на ј частину квартири АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_2 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені в повному обсязі. Визнано недійсним заповіт, складений 11 квітня 2008 року ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненко І.В. за реєстровим № 828, відповідно до якого ОСОБА_5 заповідала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1. Визнано на ј частину недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненко І.В. 14 липня 2011 року на ѕ частини квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Скасувано реєстрацію права власності на ім'я ОСОБА_1 на ј частину квартири АДРЕСА_1. Визнати за ОСОБА_2 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1. При цьому, судом першої інстанції було поновлено строк позовної давності для звернення позивачки із позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з їх доведеності, оскільки на момент складення спірного заповіту, ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. А тому, встановивши, що спірна квартира перебуває у володінні відповідачки, суд вважав, що для повного поновлення порушених прав позивачки достатньо визнання недійсним правочину, на підставі якого її було позбавлено права власності на квартиру, скасування реєстрації та визнання права власності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції безпідставно було поновлено позивачці строк позовної давності для звернення її з позовом. При цьому, апелянтом зазначено, що судом на власний розсуд проаналізовано медичну документацію, для повного аналізу якої потрібні спеціальні знання, тоді як для встановлення психічного стану заповідача на момент складання необхідно було призначити посмертну психіатричну експертизу. Крім того, апелянт вказує, що Висновком судово-психіатричного експерта №27 від 12 жовтня 2017 року, якому судом не було надано аналізу, не було встановлено, що заповідачка в момент складання заповіту не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з їх доведеності, оскільки на момент складення спірного заповіту, ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. А тому, встановивши, що спірна квартира перебуває у володінні відповідачки, суд вважав, що для повного поновлення порушених прав позивачки достатньо визнання недійсним правочину, на підставі якого її було позбавлено права власності на квартиру, скасування реєстрації та визнання права власності.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони суперечать вимогам матеріального та процесуального законів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, колегія суддів виходить з наступного.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 дійсно була дружиною ОСОБА_4, матір'ю якого була ОСОБА_5.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася з квартири АДРЕСА_1.

Зазначена квартира належала спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 08 червня 1993 року виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів, на підставі розпорядження № ж- 1559 від 28 червня 1993 року.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 були її діти: ОСОБА_4 та ОСОБА_6..

Встановлено, що 04 жовтня 1994 року ОСОБА_5 склала заповіт, відповідно до якого заповідала належну їй квартиру АДРЕСА_1 своєму сину ОСОБА_4.

26 серпня 2010 року ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненко І.В. з заявою про прийняття спадщини, від якого він дізнався, що 11 квітня 2008 року ОСОБА_5 заповідала належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1.

ОСОБА_4 не погодився з таким заповітом, а тому не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. При цьому, вказаний заповіт не оскаржив.

19 листопада 2013 року ОСОБА_4 помер.

Позивачка, як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину і 19 серпня 2014 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою їй було видано свідоцтво про право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Позивачка вважає складений 11 квітня 2008 року ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом заповіт недійсним, оскільки на період складання заповіту вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, так як з 24 лютого 2008 року по 17 березня 2008 року знаходилася на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні міської клінічної лікарні № 16 з діагнозом гостре порушення кори головного мозку по типу ішемічного інсульту в ЛСША з правостороннім вираженим геміпарезом на фоні атеросклерозу МНГ, гіпертонічна хвороба III ст., 17 березня 2008 року була переведена в неврологічне відділення 18 міської клінічної лікарні, але в госпіталізації було відмовлено у зв'язку з відсутністю належних умов утримання такої хворої.

Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч.1 ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.2 ст.1257 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У Висновку судово-психіатричного експерта №17 від 11 серпня 2016 року зазначено, що встановити ступінь прояву наявних психічних розладів та можливість розуміти значення своїх дій та керувати ними на час складення ОСОБА_5 заповіту, - неможливо.

В своїх поясненнях приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Литвиненко І.В. вказав, що зміст та форма спірного заповіту відповідає вимогам закону, текстовий власноручний напис заповідача вчинений при свідках, а тому висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 не усвідомлювала свої дії та не могла підписати заповіт є помилковим.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 на момент складання заповіту перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), позивачкою ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

На зазначене вище суд першої інстанції уваги не звернув, у повному обсязі обставини справи не встановив, що призвело до неправильного вирішення спору та ухвалення неправомірного рішення, яке підлягає скасуванню.

Враховуючи зазначені норми закону, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, в зв'язку із чим оскаржуване рішення як таке, що ухвалене у порушення вимог матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2018 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, скасування реєстрації, визнання права власності в порядку спадкування за законом і стягнення судових витрат - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко