ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Петешенкової М.Ю.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16.08.2011 року відповідачка отримала кредит у розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною картою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею і банком договір, про що свідчить її підпис в заяві.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав кредит у розмірі, встановленому кредитним договором, а відповідачка не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

В зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором, відповідачка, станом на 31.01.2019 року, має заборгованість у розмірі 142 902,42 грн, яка складається з наступного: 4 826,32 грн заборгованість за кредитом; 134 276,10 грн заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 800 грн заборгованість за пенею та комісією.

Однак, скориставшись своїм правом вимагати від боржника будь-якої частини суми заборгованості за кредитом, Банк просить стягнути з відповідачки частину заборгованості в розмірі 119 991,40 грн., яка складається з наступного: 4 826,32 грн. заборгованість за кредитом; 115 165,08 - заборгованість по процентам за користування кредитом з 16.08.2011 року по 31.10.2018 року та понесені ними судові витрати в розмірі 1921 грн (а.с.92-97).

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2019 рокуу задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено (а.с.92-97).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором (а.с.10-110).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2019 року, підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підтвердження факту укладення з відповідачкою кредитного договору та досягнення згоди щодо істотних умов цього договору, позивачем надано до суду завірену анкету-заяву відповідачки від 16.08.2011 року, з якої слідує, що відповідачка погодилася з тим, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею і банком договір про надання банківських послуг (а.с.9).

На підтвердження розміру заборгованості відповідачки, позивачем надано розрахунок, згідно якого остання, станом на 31.01.2019 року, має заборгованість у розмірі 142 902,42 грн, яка складається з наступного: 4 826,32 грн заборгованість за кредитом; 134 276,10 грн заборгованість по процентам; 3 800 грн нарахована комісія.

Заборгованість до стягнення: заборгованість за кредитом 4826,32 грн; заборгованість за процентами, з 16.08.2011 року по 31.10.2018 року 115165,45 грн; разом до стягнення -119 991,40 грн (а.с.5-8).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні вимог ст.77, 78 ЦПК України на підтвердження умов укладеного між сторонами кредитного договору.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору неустойка (штраф, пеня) поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вбачається з матеріалів справи, від 16.08.2011 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір. З анкети-заяви відповідачки від 16.08.2011 року, вбачається, що відповідачка погодилася з тим, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею і банком договір про надання банківських послуг (а.с.9).

Згідно довідки про умови кредитування з використання кредитки Універсальна 55 днів пільгового періоду, яка підписана відповідачем, вбачається, що сторони також погодили умови сплати процентів, неустойки (пені) за несвоєчасне невиконання зобов`язання, а також погодили, що у разі порушення позичальником термінів платежів за будь-якими із грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш як на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500,00 грн. та 5 % від суми заборгованості (а.с.10).

Із зазначеної анкети та довідки про умови кредитування з використання кредитки Універсальна 55 днів пільгового періоду, які підписані відповідачем, вбачається, що сторони погодили розмір кредитного ліміту та відповідальності у вигляді неустойки (пеня,штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми.

Відповідачем вимоги договору не виконані, грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом в повному обсязі не повернуто, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість, станом на 31.01.2019 року, у розмірі 142 902,42 грн, яка складається з наступного: 4 826,32 грн заборгованість за кредитом; 134 276,10 грн заборгованість по процентам; 3 800 грн нарахована комісія.

Відповідач не спростував факт отримання кредитної картки та отримання за нею кредитних коштів, користувався кредитними коштами (що вбачається із розрахунку заборгованості та із витягу з рахунку щодо руху кошті за кредитним договором б/н від 16.08.2011 року) та частково сплачував заборгованість за договором, отже, не заперечував факт укладення кредитного договору.

Визначаючи розмір боргу, колегія суддів виходить з розрахунку, який надано Банком, оскільки відповідачем цей розрахунок не спростований і свій не надано.

Заборгованість, яку просить стягнути Банк: заборгованість за кредитом 4 826,32 грн; заборгованість за процентами з 16.08.2011 року по 31.10.2018 року 115 165,45 грн; разом до стягнення -119 991,40 грн (а.с.5-8).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості.

Так, Банк, просить стягнути заборгованість по процентах за користування кредитом, станом на 31.01.2019 року, за період з 16.08.2011 року по 31.10.2018 року, у розмірі 115 165,45 грн.

Частиною 3 ст. 1056 -1 ЦК України в редакції Закону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Розмір процентної ставки за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць (30% річних ) між сторонами погоджено, про що свідчить підписана відповідачем анкета-заява.

Однак, заява позичальника не містить умов сплати процентів за несвоєчасне виконання зобов`язань у підвищеному розмірі.

Із розрахунку заборгованості, наданої банком, вбачається, що проценти на поточну заборгованість нараховані за період з 16.08.2011 року по 29.08.2014 року у розмірі 30,0%, що обумовлено договором між сторонами та не перевищує обумовлений відсоток. З 01.09.2014 року по 31.10.2018 року ставка зросла до 34,80%, 43,20%, що є більше від обумовленої договором процентної ставки.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України,в редакції чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно частини 3 цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині 4 указаної статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором.

Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.

У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

З огляду на вищенаведене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Таку правову позицію висловили Верховний Суд України у справі №6-1374цс17 від 11.10.2017 року та Верховний Суд у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.

Між тим, матеріали справи не містять навіть посилання на тип процентної ставки, застосованої Банком, позивачем не надано доказів узгодження сторонами змінюваної процентної ставки, порядку та періодичності її зміни, порядку розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, інших вимог, передбачених законом для застосування змінюваної процентної ставки.

Банк не надав суду жодного належного доказу узгодження сторонами процентної ставки на рівні 34,80 %, 43,20% річних та підстав її підвищення, також не надано жодного доказу сповіщення відповідача про збільшення процентної ставки, що є прямим порушенням вимог ст.1056-1 ЦК України.

Зміна розміру фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку позивачем з 01.09.2014 року - у розмірі 34,80 %, 43,20% на прострочену заборгованість є нікчемною, оскільки докази того, що збільшення розміру процентної ставки погоджено із відповідачем відсутні.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність дій банку з приводу нарахування відповідачу збільшеної відсоткової ставки, неузгодженої належним чином.

Заборгованість за процентами за період з 16.08.2011 року по 29.08.2014 року (до неправомірного підвищення процентної ставки) становила 467,19 грн, тому саме ця сума процентів за користування кредитом підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги банку підлягають частковому задоволенні та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором б/н від 16.08.2011 року у розмірі 5 293,51 грн, яка складається із заборгованості за кредитом (тіло кредиту) в розмірі 4826,32 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом, з 16.08.2011 року по 29.08.2014 року, у розмірі 467,19 грн. В задоволенні інших позовних вимог слід відмовити.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат, сплачених при подачі позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до суми задоволених позовних вимог в розмірі 211,86 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2019 року скасувати.

Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний Банк ПриватБанкдо ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 16 серпня 2011 року у розмірі 5 293,51 грн, яка складається із заборгованості за кредитом (тіло кредиту) в розмірі 4 826,32 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом, з 16 серпня 2011 року по 29 серпня 2014 року, у розмірі 467,19 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 211,86 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: