22-ц/804/845/19
242/3591/17

Головуючий у 1-й інстанції Капітонов В.І.
Суддя-доповідач: Попова С.А.

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Попової С.А.,

суддів: Кочегарової Л.М., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 10 квітня 2018 року, ухваленого в складі судді Капітонова В.І.,

по справі за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позову зазначав, що 26.05.2017р. о 07-15 год. у м. Авдіївка по вул. Воробйова сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля позивача Geely Emgrand 7, державний номер НОМЕР_1 , і під його керуванням, та автомобіля КРАЗ, військовий реєстраційний номер НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія Військової частини НОМЕР_4 - ОСОБА_1 . Вина відповідача доведена постановою Селидівського міського суду Донецької області у справі № 242/245/17, якою відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Автотоварознавчим дослідженням № 03/17 визначено вартість матеріального збитку, спричиненого пошкодженням автомобіля Geely Emgrand, у розмірі 47558,16грн. З урахуванням уточнення позовних вимог (а.с. 54-55), просив стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою, в розмірі 47660грн., а також компенсувати витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 10 квітня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, 47660грн. Вирішено питання з розподілом судових витрат.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 11 січня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 , який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти скарги позивача ОСОБА_2 і його представника ОСОБА_4 , обговоривши доводи скарги (а.с. 111-112), відзиву на скаргу (а.с. 140-141), колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, за таких підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 26.05.2017р. о 07:15 год. у м. Авдіївка Донецької області на вул. Воробйова сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Geely Emgrand 7, державний номер НОМЕР_1 , належного на праві власності ОСОБА_2 і під його керуванням (а.с. 40), та автомобіля КРАЗ, військовий реєстраційний номер НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія військової частини НОМЕР_4 - ОСОБА_1 .

Вина відповідача у вчиненні вказаного ДТП підтверджується постановою судді Селідівського міського суду Донецької області № 242/2451/17 від 19 липня 2017 року, якою ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за порушення п. 12.1 Правил дорожнього руху України (а.с.9).

За висновком спеціаліста автотоварознавчого дослідження № 03/17 вартість матеріальної шкоди, спричиненої власнику автомобіля Geely Emgrand 7, державний номер НОМЕР_1 , з урахуванням експлуатаційного зносу, складає 47558,16грн. А за рахунком-фактурою СПД ОСОБА_5 № 16 від 25.07.2017р. вартість ремонту автомобіля позивача складає 47660грн. (а.с. 11-48).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 22, 1166, 1188 ЦК України, врахував преюдиційне значення рішення у адміністративній справі щодо встановлення вини у настанні ДТП ОСОБА_1 , на підставі чого дійшов висновку про наявність підстав для покладення на відповідача майнової відповідальності в межах визначеного спеціалістом розміру вартості ремонту пошкодженого автомобіля ОСОБА_2 .

З таким висновком апеляційний суд не може погодитися, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування.

Ухвалюючи рішення, суд керувався положеннями ст.ст. 1166, 1188 ЦК України щодо відшкодування в повному обсязі шкоди, завданої майну фізичної особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Вирішуючи в судовому порядку питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суд першої інстанції не вдався до встановлення обставин: хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі також - ЗСУ).

Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Діяльність із використання, зберігання й утримання військовими частинами бойової техніки, зокрема автомобіля КРАЗ, військовий реєстраційний номер НОМЕР_2 , має ознаки джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.

Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року, справа № 243/10982/15. Зокрема, в постанові зазначається, що шкода, заподіяна об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і який був закріплений Міністерством оборони України на праві оперативного управління за військовою частиною, що має статус юридичної особи, відшкодовується цією військовою частиною.

Як вбачається з наданої до суду апеляційної інстанції довідки Військової частини НОМЕР_5 (військова частина польова пошта НОМЕР_6 ), на момент скоєння ДТП 26.05.2017р. фактичний завдавач шкоди ОСОБА_1 у званні старший солдат проходив військову службу за контрактом на посаді водія інженерно-технічної роти військової частини НОМЕР_5 та приймав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської області (а.с. 214)

В ході апеляційного розгляду встановлено, що, автомобіль КРАЗ, військовий реєстраційний номер НОМЕР_2 , належить військовій частині НОМЕР_6 м. Камянець-Подільський Хмельницької області (нині Військова частина НОМЕР_5 ), на час ДТП перебував на балансі цієї військової частини і належав їй на праві оперативного управління (а.с. 146-147, 167-169).

Відомості щодо належності транспортного засобу автомобіля КРАЗ Військовій частині НОМЕР_4 і факту дорожньо-транспортної пригоди за участю водія-військовослужбовця Військової частини - польова пошта НОМЕР_6 ОСОБА_1 , який здійснював керування цим автомобілем, наявні в матеріалах справи, зокрема у тексті постанови про накладення на відповідача адміністративної відповідальності за порушення ним Правил дорожнього руху (п. 12.1), що призвело до зіткнення транспортних засобів (а.с. 9, 181). І ці матеріали були в розпорядженні суду першої інстанції, який не надав належну їм оцінку та не вжив заходів до притягнненя до участі в розгляді справи у якості належного відповідача Військової частини. Інформація щодо належності транспортного засобу підтверджена і протоколом про адміністративне правопорушення і довідкою про ДТП, з якої вбачається, що цивільно-правова відповідальність Військової частини НОМЕР_6 ЗСУ, якій транспортний засіб належать на праві оперативного управління, не піддана обов`язковому страхуванню (а.с. 185, 187-188).

За загальним правилом особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Втім, відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно роз`яснень, що містяться в абз. 2 п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цвільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013р. № 4: не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

Тож, фактичний завдавач шкоди ОСОБА_1 , який на момент ДТП керував автомобілем КРАЗ, належним Військовій частині НОМЕР_5 , у зв`язку з виконанням своїх службових обов`язків, пов`язаних із участю в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, - не несе в прямому безпосередньому порядку відповідальності за шкоду перед потерпілим ОСОБА_2 .

З огляду на положення ч. 1 ст. 1172 ЦК України і ст. 5 до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», саме Військова частина НОМЕР_5 (в/ч пп НОМЕР_6 ) відповідно до статті 1187 ЦК України повинна нести відповідальність за шкоду, завдану своїм службовцем ОСОБА_1 під час керування ним транспортном військової частини, що становить джерело підвищеної небезпеки.

Суд не визначився із суб`єктним складом осіб, що мають брати участь в розгляді справи, що призвело до неправильного розв`язання спору і покладення цивільно-правової відповідальності на особу, яка може відповідати за регресними вимогами (зворотною вимогою) юридичної особи (тут Військової частини НОМЕР_5 ), з якою перебувала у службових відносинах і скоїла дорожньо-транспорту пригоду при виконанні службових обов`язків, у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК).

Так, суд, не роз`яснив позивачеві в порядку реалізації п. 3 ч. 5 ст. 12 ЦПК України його право, регламентоване ч.ч. 1-2 ст. 51 ЦПК України, щодо подання клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем.

Враховуючи відсутність у апеляційного суду повноважень, визначених главою 1 розділу V ЦПК України, щодо залучення на стадії апеляційного розгляду будь-яких учасників справи, колегія суддів доходить до висновку про невідповідність вимогам матеріального права рішення суду про стягнення з водія ОСОБА_1 майнової шкоди, за винні дії якого на момент настання ДТП повинна нести відповідальність Військова частина, у оперативному управлінні якої та фактичному користуванні перебуває автомобіль КРАЗ, військовий реєстраційний номер НОМЕР_7 , державний номер НОМЕР_3 . Дані обставини тягнуть за собою результат у вигляді відмови в задоволенні позову, пред`явленого до водія, з роз`ясненням позивачеві його права зернутись до суду із аналогічним позовом до належного відповідача.

Крім того, колегія суддів віднаходить частково обгрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача щодо неналежного його повідомлення про дату і час розгляду справи.

Відповідно до ст. 280 ЦПК Україн суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За відомостями Гуменецької сільської ради, довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру, змістом заяви про перегляд заочного рішення і апеляційної скарги ОСОБА_1 проживає і зареєстрований у АДРЕСА_1 (а.с. 85, 173, 213).

Проте, рекомендована кореспонденція суду спрямовувалась відповідачеві за дещо іншою адресою: АДРЕСА_1 , тому поверталась до суду без вручення адресатові з поміткою «за закінченням терміну зберігання», «за зазначеною адресою не проживає» та необхідністю вказати точну адресу. А судові повістки відправлені відповідачеві на адресу Військової частини НОМЕР_6 у місто Авдіївка ОСОБА_1 , дійсно, не отримував у зв`язку із закінченням його участі в антитерористичній операції на території м. Авдіївка 18.08.2017р. (а.с. 60, 65, 67, 69, 75, 214).

З огляду на викладене, доводи відповідача в апеляційній скарзі про неналежне повідомлення його про дату та час судового засідання та невручення йому копії позовної заяви є переконливими.

Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, таке рішення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову згідно із вищенаведеного мотивування з відшкодуванням згідно із вимогами ст. 141, п.п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України понесених відповідачем витрат з оплати судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 960грн. за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Селидівського районного суду Донецької області від 10 квітня 2018 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 04 квітня 2019 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді Л.М.Кочегарова

Т.Б.Ткаченко