КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року місто Київ.

Справа 753/8526/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5061/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Гордійчук Ж.В., Задерей І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві та ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 жовтня 2018 року ( у складі судді Даниленко В.В., інформація щодо складання повного тексту судового рішення відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про скасування постанови, акту державного виконавця та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року до Дарницького районного суду м. Києва звернулись ОСОБА_3, ОСОБА_4 з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про скасування постанови, акту державного виконавця та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилались на те, що між ними 21.05.1983 року укладено шлюб, а 17.04.1996 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, що укладено на Товарній біржі «Українська біржа десятинна», купив у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю (що був чинним станом на день придбання квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, на думку позивачів, вказана квартира є їх спільною сумісною власністю з моменту її придбання.

Позивачі вважають, що старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ в м. Києві Подпорін Р.О., виконуючи рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15.01.2014 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованості у сумі 1 398 197 грн. 50 коп. незаконно склав зазначений вище акт та постанову про передачу ОСОБА_2 квартири в рахунок погашення боргу, оскільки цим фактично порушено право спільної сумісної власності ОСОБА_3 на квартиру.

Окрім того, позивачі наполягали на тому, що в порушення ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на 23.09.2016 року) старший державний виконавець не звернувся до суду з поданням про визначення частки боржника на яку можна звернути стягнення, хоча державний виконавець був обізнаний про те, що зазначена вище квартира належить не лише боржнику ОСОБА_4, а є спільною сумісною власністю разом з його дружиною - ОСОБА_3, що підтверджується довідкою форми №3 від 17.03.2016 року та договором купівлі-продажу квартири від 17.04.1996 року.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 жовтня 2018 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про скасування постанови, акту державного виконавця та витребування майна з чужого незаконного володіння - задоволено.

Визнано незаконною та скасовано постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подпоріна Романа Олександровича ВП№45982090 від 23 вересня 2016 року про передачу квартири за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу.

Визнано незаконним та скасовано акт старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві Подпоріна Романа Олександровича ВП№45982090 від 23 вересня 2016 року про передачу квартири за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу.

Витребувано від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_3.

Стягнуто з Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 судовий збір в сумі 8080 (вісім тисяч вісімдесят) грн.

Не погодившись з таким рішенням суду, 22 січня 2019 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати повністю та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Посилалась на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушеннями норм процесуального і матеріального права у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню, а в задоволенні позову має бути відмовлено.

Судом в порушення ст.ст. 265, 266 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України не встановлено у чому полягає порушення прав ОСОБА_4. З матеріалів справи можливо встановити, що лише позивач ОСОБА_3 надає докази на підтвердження своїх вимог, тоді як позов пред'явлено і задоволено щодо обох позивачів.

На момент прийняття оскаржуваних постанови та акту державний виконавець не мав належних доказів того, що квартира не є приватною власністю ОСОБА_4 Навпаки, наявні у державного виконавця матеріали, зокрема договір купівлі-продажу квартири і відповідь Київського міського БТІ вказували тільки на одного власника квартири. Тому державний виконавець правомірно приймав рішення, зважаючи на наявні у нього докази про склад власників спірної квартири.

Як свідчать матеріали справи, єдиним доказом права власності позивачки на спірну квартиру є свідоцтво про укладення шлюбу від 21.05.1983 року. Позивачі не пояснили і не довели за які кошти була придбана спірна квартира, а також чи дійсно у момент купівлі вона придбавалася у спільну власність.

Дійшовши висновку про перебування квартири у спільній сумісній власності суд не навів жодних підстав відхилення доводів відповідача ОСОБА_2 щодо спільної відповідальності подружжя за борги один одного.

В ході розгляду справи позивачами не було надано жодного доказу того, що отримані позивачем ОСОБА_4 кошти були витрачені не в інтересах сім'ї . Також такі обставини не було встановлено в рішенні суду про стягнення боргу.

Зважаючи на викладене, стягнення всієї квартири в рамках виконавчого провадження відповідає вимогам ч. 2ст. 73 СК України, оскільки позика за договорами від 15.12.2008 та від 15.07.2009 отримувалась одним із подружжя в інтересах сім'ї.

Не погодившись з таким рішенням суду, 04 березня 2019 року Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві подав апеляційну скаргу в якій просить його скасувати повністю та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Вважає, що рішення прийняте при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Посилались на те, що на момент оцінки, ознайомлення сторін з оцінкою , на момент передачі на реалізацію, а також передачі стягувачу в рахунок погашення боргу даної квартири у державного виконавця була відсутня будь-яка інформація щодо перебування квартири у спільній сумісній власності. Дані обставини виключають будь-які порушення з боку державного виконавця вимог чинного законодавства при винесенні оскаржуваної постанови та акту.

Поряд з наведеним зазначає, що чинне законодавство передбачає можливість звернення стягнення на спільну сумісну власність подружжя за зобов'язаннями одного з них.

ОСОБА_3 не зверталась до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту та не інформувала державного виконавця в будь-який інший спосіб про перебування майна в спільній власності. Дані обставини виключають будь-які порушення вимог законодавства з боку державного виконавця при передачі на реалізацію, а в подальшому - передачі стягувану в рахунок погашення боргу нереалізованого майна.

Від представника позивачів ОСОБА_9 надійшли відзиви на апеляційні скарги, в яких він просив залишити апеляційні скарги без задоволення а оскаржуване рішення - без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу Відділ примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у місті Києві посилався на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що квартира, придбана подружжям в шлюбі за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з дня її придбання, а у Відповідача 1 на момент вчинення виконавчих дій було достатньо доказів належності квартири Позивачам на праві спільної сумісної власності.

При ухваленні рішення Дарницьким районним судом м. Києва в справі № 753/20596/13 про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 не встановлено, що договори позики від 15 грудня 2008 рокута 15 липня 2009 року укладено ОСОБА_4 в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби та не визначено ОСОБА_3 як солідарного боржника, відтак, і виконавче провадження по стягненню з неї заборгованості за договорами позики відсутнє.

Тому висновок апелянта про можливість звернення стягнення на майно ОСОБА_3 за зобов'язаннями ОСОБА_4 при відсутності рішення суду про стягнення з неї заборгованості є передчасним, оскільки апелянт дійшов хибного висновку, що отримані ОСОБА_4 кошти в борг є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Подружжям ОСОБА_3 або рішенням суду не встановлено інший розмір часток у зазначеній квартирі, отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що квартира належить Позивачам на праві спільної сумісної власності та застосував ст. 63 СК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 представник позивачів зазначив те, що оскільки ОСОБА_4 є боржником ОСОБА_2 згідно рішення суду по справі №753/20596/13 та у виконавчому провадженні по його виконанню, титульним власником якої він був, передано згідно оскаржуваних постанови та акту ОСОБА_2, яким в подальшому відчужено її, ОСОБА_4, користуючись своїми правами, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав з даним позовом, про що зазначено в оскаржуваному рішенні.

Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення правильно застосовано ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої « у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця», а твердження апелянта щодо незастосування судом норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини є хибним.

Подружжям ОСОБА_3 або рішенням суду не встановлено інший розмір часток у зазначеній квартирі, отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що квартира належить позивачам на праві спільної сумісної власності та застосував ст. 63 СК України.

При ухваленні рішення Дарницьким районним судом м. Києва в справі №753/20596/13 про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 не встановлено, що договори позики від 15 грудня 2008 року та від 15 липня 2009 року укладено ОСОБА_4 в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби та не визначено ОСОБА_3 як солідарного боржника, відтак, і виконавче провадження по стягненню з неї солідарно заборгованості за договорами позики відсутнє.

Тому висновок ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про можливість звернення стягнення на майно ОСОБА_3 за зобов'язаннями ОСОБА_4 при відсутності рішення суду про стягнення з неї заборгованості є передчасним, оскільки заявник дійшов хибного висновку, що отримані ОСОБА_4 Кошти в борг є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні апеляційного суду державний виконавець та представник ОСОБА_2 доводи, поданих ними скарг підтримали.

Представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 доводи скарги заперечував.

Розглянув справу в межах доводів поданих апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищенаведеним вимогам рішення районного суду не відповідає.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що державний виконавець в порушення вимог Закону звернув стягнення на майно, що на праві спільної сумісної власності належить не лише боржнику ОСОБА_4 , але і його дружині ОСОБА_3

Колегія суддів з таким висновком в повній мірі погодитись не може, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження ВП№45982090 від 16.01.2016 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №753/20596/13, що видано Дарницьким районним судом м. Києва 14.05.2014 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 1398197 грн. 50 коп.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подпоріна Романа Олександровича ВП№45982090 від 23 вересня 2016 року квартиру за адресою:м. Київ, АДРЕСА_4. передано ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу.

Актом старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подпоріна Романа Олександровича ВП№45982090 від 23 вересня 2016 року квартиру за адресою: АДРЕСА_5, передано ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу.

У подальшому за нотаріально посвідченим договором дарування квартири від 16.11.2016 року ОСОБА_2 подарував квартиру ОСОБА_10, яка 16.11.2016 року за нотаріально посвідченим договором дарування квартири подарувала квартиру ОСОБА_5

Разом з тим, з договору купівлі-продажу від 17.04.1996 року, який укладено на Товарній біржі «Українська біржа десятинна», вбачається, що ОСОБА_4 купив у ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_6.

Встановлено, що станом на день придбання зазначеної квартири позивач ОСОБА_4 та ОСОБА_12 перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 21.05.1983 року, яке видано Бігунською сільрадою Овруцького району Житомирської області, актовий запис №13.

Відповідно до п. 1 прикінцевих та перехідних положень Сімейного кодексу України від 10.01.2002 року цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, який у свою чергу набув чинності з 01.01.2004 року.

За загальним правилом дії законів і інших нормативно-правових актів в часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто, не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на вказану дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, які виникли після набрання ним чинності.

Згадану квартиру позивач ОСОБА_4 придбав у квітні 1996 року, тому на ці сімейні правовідносини поширується чинний на той час Кодекс про шлюб та сім'ю України (1969 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю (1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

З огляду на викладене суд встановив, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю позивачів у справі з дня її придбання.

Разом, з тим судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 за договорами позики, укладеними ним 15 грудня 2008 року та 15 липня 2009 року отримав в борг від ОСОБА_2 1398 197 грн. 50 коп., які судовим рішенням стягнуті з боржника ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 Ні в договорах позики ні в судовому рішенні не встановлено на які цілі брався борг.

Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержано за договором, використано в інтересах сім'ї.

Тлумачення частини четвертої ст. 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору стає зобов'язаною стороною, за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї 2) майно, одержане за договором, використано в інтересах сім'ї. Тобто, на рівні закону закріплено об'єктивний підхід, оскільки він не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в інтересах сім'ї . Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатись на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім'ї.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у спільному майні, яка виділена йому в натурі. Оскільки державний виконавець не звертався з відповідним поданням про виділення частки божника із спільної власності, суд визнав його дії неправомірними, щодо звернення стягнення на всю квартиру.

Проте суд безпідставно не застосував ч.2.ст. 73 СК України відповідно до якої стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким, чином суду необхідно було встановити, чи в інтересах сім'ї були укладені договори позики, та чи були використані кошти отримані за договорами в інтересах сім'ї.

Вказана обставина під час розгляду справи про стягнення боргу за договорами позики не встановлювалась.

Звертаючись з позовом в даній справі, позивачі жодного доказу на підтвердження того, що отримані в борг кошти були використані не в інтересах сім'ї не подавали.

В судовому засіданні апеляційного суду, представник ОСОБА_4 надав пояснення, що борг отримувався для вкладення коштів в розвиток бізнесу ОСОБА_4 , тобто в інтересах сім'ї. З часу отримання позики і до теперішнього часу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі. За сімейним кодексом, доходи від підприємницької діяльності (від бізнесу) є спільним майном подружжя, тобто доходи, які подружжя отримувало від бізнесу на протязі 10 років, в який ОСОБА_4 вклав позичені кошти використовувались в інтересах сім'ї, тобто стягнення за таких обставин може бути накладено і на спільне майно подружжя.

За вищенаведених обставин, виконавець звертаючи стягнення на всю квартиру, діяв у відповідності з вимогами закону.

При цьому, колегія суддів виходить, також з того, що ОСОБА_3, була ознайомлена державним виконавцем з актом опису та арешту спірної квартири, право власності на яку було зареєстровано лише за її чоловіком.

Разом з тим, остання не подавала ні скарг на дії державного виконавця з приводу арешту її майна, ні позову про звільнення її частки з під арешту та визнання за нею права особистої власності на спірну квартиру, і жодних заяв з приводу не проведення стягнення на майно, якщо вона вважала, що вона не повинна відповідати за борги свого чоловіка, своїм власним майном.

В даній справі саме позивачі повинні були надати докази, що позика була надана та використана не в інтересах сім'ї, звертатись з позовом про виключення майна з під арешту, з заявами про зупинення виконавчих дій.

Проте, жодних процесуальних дій на захист своїх прав в передбаченому Законом порядку ОСОБА_3 не вчинила.

Спірна квартира двічі виставлялась державним виконавцем на торги, під час проведення яких ОСОБА_3 знову не заявила про свої права, і лише після того, як квартира не була реалізована, державний виконавець, діючи в межах своїх повноважень, та керуючись ст. 62 Закону України "Про виконавче провадження" здійснив дії щодо передачі її у власність стягувачу, який виявив таке бажання.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_3 , будучи обізнаною про виконавче провадження та проведення торгів, не виявила бажання взяти в них участь, та викупити квартиру чи її частку, відсутні підстави вважати, що порушене її право на першочергове придбання частки у спільному майні.

Доводи представника позивача з приводу того, що виконавче провадження було об'єднане і державний виконавець, передаючи квартиру одному із стягувачів, порушив права інших, колегія суддів не приймає з огляду на те, що інші стягувачі, про права яких вказує ОСОБА_4 з відповідним позовом не звертались за захистом своїх порушених прав, а також судом встановлено, що виконавче провадження про стягнення коштів на користь ОСОБА_2 було відкрито раніше, ніж інші виконавчі провадження, які були в подальшому об'єднані.

Слід зазначити, що судом задоволено позовні вимоги ОСОБА_4, проте жодних порушень прав останнього ні державним виконавцем, ні відповідачами Косовськими судом встановлено не було, а тому вимоги останнього задоволенню не підлягали в силу вимог ст. 15 ЦК України, відповідно до якої захисту підлягає лише порушене право.

В даній же справі встановлено, що саме ОСОБА_4 протягом тривалого часу порушує права ОСОБА_2, не повертаючи борг та звертаючись з даним позовом намагається уникнути звернення стягнення на майно , яке було проведено державним виконавцем у відповідності з вимогами Закону.

Крім того, позивачем не доведено порушення ст. 62 Закону України "Про виконавче провадження", в частині несплати ОСОБА_2 різниці між початковою ціною квартири, та розміром боргу.

Як вбачається з Постанови старшого державного виконавця ВПВР Управління ДВС ГТУ юстиції у м. Києві від 23 вересня 2016 року різниця між початковою вартістю нереалізованої квартири та сумою коштів, що підлягають стягненню сплачена на депозитний рахунок ОСОБА_2 в сумі 4802 грн. 50 коп. (а.с.11)

В позовній заяві позивач, також посилався на порушення ч.6 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження, відповідно до якої стягнення на майно боржника звертається в обсязі, необхідному для виконання за виконавчим документом. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Проте, з огляду на вищенаведені норми СК України, щодо можливості звернення стягнення на спільне майно подружжя, та встановлених апеляційним судом обставин , суд вважає, що за обставинами даної справи, не направлення державним виконавцем подання до суду про виділ частки боржника, правового значення для вирішення спору в цілому, - не має.

Так, як судом не встановлено порушень закону України "Про виконавче провадження", на які посилався позивач, у суду були відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання незаконними та скасування постанови та акту державного виконавця про передачу спірної квартири у власність ОСОБА_2, а відповідно і підстави для витребування цієї квартири на користь позивачів.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вказані норми, а також те, що суд порушив нормиматеріального права, не встановив обставин, які мали правове значення для вирішення спору, вважав встановленими обставини, які не були доведені позивачами, рішення районного суду необхідно скасувати, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивачів на користь відповідача ОСОБА_2, який сплатив судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 12120 грн.( а.с. 223 а т.1) та відповідача відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві , які сплатили за подачу апеляційної скарги також 12 120 грн. (а.с. 32 т.2), необхідно стягнути сплачену відповідачами суму судового збору, в рівних частках по 6060 грн. з кожного позивача.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві та ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 жовтня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про скасування постанови, акту державного виконавця та витребування майна з чужого незаконного володіння,- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у місті Києві судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 12120 грн. по 6060 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 12120 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги по 6060 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2019 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Рубан С.М.

Іванченко М.М.