ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/321/19 Справа № 202/8014/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л.А. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Гречишниковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 14.01.2014 року між ним та відповідачем у простій письмовій формі був укладений договір позики грошових коштів у розмірі 160 000,00 грн. строком до 31.12.2014 року. Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою, виданою відповідачем. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення грошових коштів, але на даний час відповідач суму боргу не повернув, від виконання взятих на себе зобов'язань ухиляється.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 160 000,00 грн., три відсотка річних у розмірі 9 349,90 грн., інфляційні втрати у розмірі 77 460,00 грн., а всього - 246 806,90 грн. та судові витрати у справі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 160 000 грн., три відсотки річних у розмірі 9 349,90 грн., інфляційні втрати у розмірі 77 460,00 грн., а всього - 246 809 грн. 90 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2 468 грн. 09 коп.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.01.2014 року сторони в простій письмовій формі уклали договір позики грошових коштів у сумі 160 000,00 грн. Відповідач взяв на себе обов'язок повернути грошові кошти до 31.12.2014 року (а.с. 5).

На час звернення до суду з позовом відповідач не повернув позивачеві суму боргу, від виконання взятих на себе зобов'язань ухиляється.

Відповідно до висновку експертів Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 1218/4348-17 від 20.09.2017 року рукописні літерно-цифрові записи, що починаються словами: «Расписка …» та закінчуються словами : «…. 31 декабря 2014 г.» в розписці про отримання в борг ОСОБА_1 160 000 грн. від 14.01.2014 року виконані не ОСОБА_1, а іншою особою. Скорочений рукописний літерно-цифровий запис: «Мною прочитано в чем и расписываюсь 14.01.2014 г. /подпись/ = ОСОБА_3.» - у вказаній розписці виконаний самим ОСОБА_1 (а.с. 54-76).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач взяв в борг у позивача грошові кошти, які в обумовлений договором строк не повернув, а тому є законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 14.01.2014 року у розмірі 160 000,00 грн., трьох відсотків річних за період з 01.01.2015 року по 12.12.2016 року у розмірі 9 349,90 грн. (160 000,00 грн. х 3 % х 711 днів) та інфляційних втрат за період з 01.01.2015 року по 30.11.2016 року у розмірі 77 460,00 грн., а всього 246 806,90 грн.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити у рішенні суду розрахунок інфляційних втрат.

Місяць року за період розрахункуІндекс інфляції, %Сума втрат, грн.
січень місяць 2015103.14960,00
лютий місяць 2015105.38480,00
березень місяць 2015110.817280,00
квітень місяць 2015114.022400,00
травень місяць 2015102.23520,00
червень місяць 2015100.4640,00
липень місяць 201599.00
серпень місяць 201599.20
вересень місяць 2015102.33680,00
жовтень місяць 201598.70
листопад місяць 2015102.03200,00
грудень місяць 2015100.71120,00
січень місяць 2016100.91140,00
лютий місяць 201699.60
березень місяць 2016101.01600,00
квітень місяць 2016103.55600,00
травень місяць 2016100.1160,00
червень місяць 201699.80
липень місяць 201699.90
серпень місяць 201699.70
вересень місяць 2016101.82880,00
жовтень місяць 2016102.84480,00
листопад місяць 2016101.82880,00

Таким чином, загальна інфляція за період з з 01.01.2015 року по 30.11.2016 року становить 95 347,55 грн., проте ОСОБА_2 у позовній заяві просив стягнути інфляційні втрати у розмірі 77 460,00 грн.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про стягнення інфляційних втрат у розмірі 77 460,00 грн. в межах заявлених позовних вимог, що не суперечить принципам диспозитивності цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції позбавив його можливості звернутись із зустрічним позовом, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у відповідача була можливість звернутись із зустрічним позовом до розгляду справи по суті, як того вимагає процесуальне законодавство. Провадження у справі було відкрито у січні 2017 року, а рішення ухвалено у грудні 2017 року, тобто з дня відкриття провадження до ухвалення судом рішення пройшов майже один рік.

Більш того, відповідач не був позбавлений права звернутись до суду з позовом до позивача в загальному порядку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що насправді договору позики між ним та позивачем укладено не було, а були інші договірні правовідносини не можуть бути прийняті до уваги, оскільки жодних належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що під договором позики сторони приховали договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суду не надано. Надані позивачем докази не спростовують факт укладання між сторонами договору позики, надана позивачем відповідачу розписка не містить жодних вказівок на укладення сторонами договору купівлі-продажу.

Крім того, згідно постанови Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2019 року, яка набрала законної сили, у справі між тими самими сторонами про визнання правочину удаваним та визнання укладеного договору купівлі-продажу, встановлено, що свідки підтвердили факт завезення гранітних плит до ОСОБА_1, ту обставину, що між сторонами був спір за гроші, ОСОБА_4 вказував, що ОСОБА_2 просив ОСОБА_1 написати розписку про отримання коштів, проте покази зазначених свідків не свідчать про те, що при укладенні договору позики 14 січня 2014 року дії сторін були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників, ніж укладення договору позики. Інших доказів суду надано не було, а тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору позики дійсна спрямованість волі сторін була направлена на вчинення договору купівлі-продажу, як на тому наполягав ОСОБА_1

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

Л.О. Каратаєва

І.Ю. Ткаченко