Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 520/15288/13-ц

провадження № 61-25145св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Тавровського Сергія Григоровича, на рішення Київського районного суду м. Одеси в складі судді Луняченка В. О. від 03 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області в складі суддів: Сидоренко І. П., Погорєлової С. О., Станкевича В. А., від 15 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - банк, ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності, виселення, зобов'язання вчинити дії.

Позов обґрунтовано тим, що 04 лютого 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого позичальник отримала кредитні кошти у сумі 91 000 доларів США, які зобов'язалась повернути до 05 лютого 2029 року та сплатити проценти за їх користування у розмірі 11,7 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань, 04 лютого 2008 року між сторонами кредитних правовідносин було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

ПАТ «Дельта Банк» є новим кредитором у правовідносинах, що виникли у ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» на підставі укладеного між зазначеними банківськими установами 08 грудня 2011 року договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

На підставі статті 35 Закону України «Про іпотеку» позивач звернувся до відповідача із повідомленням від 21 жовтня 2013 року про порушення основного зобов'язання, в якому було запропоновано виконати грошове зобов'язання або виконати його за рахунок предмету іпотеки.

Посилаючись на зазначене і указуючи, щопозичальник не виконала вимоги щодо усунення порушення кредитного зобов'язання, позивач просив суд: у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором від 04 лютого 2010 року у розмірі 113484,45 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 26 червня 2013 року складає 907 081 грн 21 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно - квартиру, загальною площею 49,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» вказаного предмету іпотеки у власність; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 зобов'язати ОСОБА_1 передати ПАТ «Дельта Банк» правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, ключі від вхідних дверей (дублікати ключів), документи, що характеризують об'єкт нерухомості (технічний паспорт на квартиру), та інші документи передбачені постановою Кабінету Міністрів України № 703 від 22 червня 2011 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно»; виселити та зняти з реєстрації місця проживання та перебування ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 дані про яких внесені до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи; - судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що через неналежне виконання відповідачем умов договору про надання споживчого кредиту станом на 26 червня 2013 року в останньої утворилась заборгованість у розмірі 113484,45 дол. США, є еквівалентом 907 081,21 грн. Однак, суд указав, що спірна квартира є предметом іпотеки як забезпечення зобов'язань за споживчим кредитом, виданим в іноземній валюті, це майно використовується відповідачем як місце постійного його проживання, загальна площа житлового будинку не перевищує встановлені межі квадратних метрів Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у власності відповідача не знаходиться інше нерухоме майно, тому правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачем підпадають під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у зв'язку із чим у позові необхідно відмовити.

Рішеннямапеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2015року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовлено з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону, а обставини справи встановлені не повно. Апеляційний суд зазначив, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження направлення позивачем та отримання відповідачем письмової вимоги про виконання умов кредитного та іпотечного договорів. Тобто, позивач у порушення вимог частини закону та пункту 6.5 договору іпотеки не направив відповідачу письмової вимоги про усунення порушень, у зв'язку із чим позовні вимоги у даній справі про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволенню не підлягають через їх недоведеність, а інші позовні вимоги є похідними від цієї вимоги, які також задоволенню не підлягають.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ПАТ «Дельта Банк» - Тавровський С. Г., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ПАТ «Дельта Банк» у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про задоволення позову, необ'єктивна і упереджено вирішили спір. Банк відповідно до умов іпотечного договору та Закону України «Про іпотеку» має право на набуття права власності на предмет іпотеки в разі порушення позичальником умов кредитного договору, що передбачено, зокрема умовами укладеними між сторонами іпотечного договору.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанції зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що 04 лютого 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого, позичальник отримала кредитні кошти у сумі 91 000 доларів США, які зобов'язалась повернути до 05 лютого 2029 року та сплатити проценти за їх користування у розмірі 11,7 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, 04 лютого 2008 року між сторонами був укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1

08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами відступило ПАТ «Дельта Банк» право вимоги, зокрема, за зобов'язаннями, що виникли у ОСОБА_1 згідно договору про надання споживчого кредиту від 04 лютого 2008 року.

Через неналежне виконання умов договору про надання споживчого кредиту у позичальника станом на 26 червня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 113 484,45 доларів США, що згідно курсу Національного банку України складало 907 081,21 грн.

Звертаючись до суду із відповідним позовом, ПАТ «Дельта Банк» вказувало на неналежне виконання позичальником її кредитних зобов'язань, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно за позивачем в судовому порядку та задоволення іншої частини вимог позову.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначенозміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем Верховний Суд зазначає таке.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є:

1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;

2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;

3) публічність державної реєстрації прав;

4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;

5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Саме таке тлумачення норм статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» викладене у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі 760/14438/15-ц(провадження № 14-38цс18).

З прийняттям указаної постанови внесена визначеність при застосуванні статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв'язку із положеннями іпотечного договору, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно підпунктом 4.1.1 договору іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором іпотекодержатель мас право на звернення стягнення на Предмет іпотеки.

Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить Іпотекодержателю. (підпункт 4.3 договору іпотеки).

Разом з тим, сторони договору іпотеки досягли також згоди щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання (підпункт 5.1 договору іпотеки).

Згідно підпункту 5.2.1 договору іпотеки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», визначено сторонами договору як один із способів позасудового врегулювання спору між сторонами та звернення стягнення на іпотечне майно.

Указані умови договору іпотеки від 04 лютого 2008 року та вимог Закону України «Про іпотеку» залишилися поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій у даній справі.

Відповідно до положень частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі у справі 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) про те, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, якщо інше не передбачено умовами іпотечного договору, колегія суддів дійшла висновку необхідність скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року у даній справі з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в позові ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності, виселення, зобов'язання вчинити діїіз зазначених вище підстав.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 412, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Тавровського Сергія Григоровича, задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності, виселення, зобов'язання вчинити дії залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С.П. Штелик