Справа № 703/2171/17
04 лютого 2019 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого-судді Прилуцького В.О.
секретаря судового засідання Бондаренко А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у нерухомому майні та виплату грошової компенсації,-
11 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, і з урахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог, просить припинити право власності відповідача ОСОБА_2 на 41/100 частину квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на вказану частину квартиру, зарахувавши її грошові вимоги до відповідача в сумі 103459 грн. 10 коп..
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем ними було придбано квартиру АДРЕСА_1. Рішенням суду від 2 вересня 2015 року вказану квартиру було визнано спільною сумісною власністю подружжя та визнано за позивачем право власності на 1/2 частину квартири.
В зв'язку з тим, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, у кожного нова сім'я, спільне володіння та користування квартирою є не можливим а тому просить суд припинити право власності відповідача на 41/100 частину квартири та визнати за нею право власності на вказану частку.
Позивач в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що під час перебування у шлюбі з відповідачем вони придбали квартиру АДРЕСА_1. Вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя та вона є власником 1/2 її частки. Після розірвання шлюбу вона залишилась проживати у вказаній квартирі, де проживає і зараз із своєю новою сім'єю. Відповідач постійно проживає в Кіровоградській області та понад 4 роки до вказаної квартири не навідувався. В зв'язку з тим, що вона несе всі витрати за утримання квартири та можливості спільного із відповідачем користування квартирою не має просить суд припинити право власності відповідача на 41/100 частки вказаної квартири. Стосовно грошової компенсації відповідачу позивач вказала на те, що відповідач має перед нею непогашену заборгованість в сумі 103459 грн. 10 коп., а тому просить суд зарахувати їх як зустрічні вимоги.
Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про день та час судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать матеріали поштової кореспонденції та оголошення на офіційному веб - сайті суду.
Відповідно до ч. 5,6ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу, в порядку, передбаченому гл.11 розділу 3 ЦПК України, у відсутність відповідача, який згідно ст.130 ЦПК України повідомлений про день та час розгляду справи належним чином та вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як вбачається з копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 (а.с.6) позивач та відповідач 12 червня 2004 року уклали шлюб.
1 червня 2006 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 4190 (а.с.7).
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 2 вересня 2015 року (а.с.9-10) квартиру АДРЕСА_1, визнано спільним сумісним майном подружжя. За ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину вказаної квартири та стягнуто з ОСОБА_2 судові витрати в сумі 3654 грн..

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 квітня 2016 року (а.с.12-13) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто матеріальну та моральну шкоду на загальну суму 99805 грн. 10 коп..

Отже відповідно до вище вказаних рішень суду (а.с.9-10,12-13) загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 103459 грн. 10 коп..

На виконання вказаних рішень суду були відкриті виконавчі провадження № 51831016 та № 50267801, що підтверджується відповідними постановами державного виконавця від 31 січня 2017 року (а.с.35) та 22 лютого 2016 року (а.с.38).

Позивач посилаючись на те, що вказані рішення суду на даний час не виконанні та заборгованість позивачем не виплачено, просить в рахунок погашення боргу припинити його право власності на 41/100 частку квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ст. 355,356 ЦК України власність двох чи більше із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

В силу положень статей 21,24,41 Конституції України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Керуючись цими положеннями правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні права власності мають рівні права.

Відповідно до ч.2ст.364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Ч.3,4 ст.364 ЦК України вказує на те, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, співвласник вправі вимагати грошової або матеріальної компенсації вартості його частки у власності лише у разі, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом чи якщо спільне майно є неподільною річчю.

Разом з цим, компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

З звіту про оцінку майна від 28 квітня 2017 року, виконаного експертом - оцінювачем ОСОБА_4 (а.с.14-34) ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 складає - 253100 грн., отже вартість 1/2 частини квартири, яка належить відповідачу складає 126550 грн..

Позивач посилаючись на те, що різницю вартості між заборгованістю відповідача по виконавчим листам та вартість 1/2 частини квартири, яка йому належить вона не має змоги сплатити, тому і просить суд припинити право власності відповідача на 41/100 частку у квартирі, оскільки загальна сума боргу відповідає вартості вказаної частки.

Відповідач же в судове засідання не з'явився, відзиву на позовну заяву не надав, своєї позиції щодо предмету позову не виклав, а тому відповідно і згоди на отримання компенсації за його частку у квартирі не надав.

Згідно положень ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Тому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном, саме така правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року №61-4860 св18.

Згідно ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Виходячи з аналізу вище зазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Таким чином, правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна с торона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Позивач в позовній заяві та судовому засіданні як на підставу позову вказала на те, що оскільки спільне володіння та користування квартирою є неможливим, через те, що вже понад 2 роки вона з відповідачем у шлюбі не перебувають, у кожного є інша сім'я та він більше 4 років до квартири не приходить, комунальні платежі за неї не сплачує.

Окрім того позивач зазначила, що припинення права власності відповідача на частину квартири АДРЕСА_1 не завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки він постійно проживає в іншому житлі, яке розташоване в Кіровоградській області, а тому просить суд визнати припиненим його право власності на 41/100 частину вище вказаної квартири.

Позивач надала до суду копію довідки № 48 від 7 липня 2017 року (а.с. 41) в якій вказано про те, що відповідач ОСОБА_2 дійсно за адресою АДРЕСА_1 не проживає з 22 квітня 2013 року.

Окрім того позивач як на підтвердження свого твердження про неможливість спільного користування квартирою з відповідачем надала копію довідки з ОСББ «Мазура, 18» № 47 від 6 липня 2017 року, в якій зазначено, що позивач проживає в квартирі АДРЕСА_1 разом з донькою та цивільним чоловіком.

Однак доказів, які б підтверджували факт не можливості виділу належної відповідачу частки в натурі або не допустимість такого виділу згідно із законом позивач до суду не надала. Як і доказів які б підтверджували той факт, що відповідач не сплачує за комунальні платежі та не утримує належне йому майно.

Доказів отримання відповідачем доходів, наявності у нього рухомого або нерухомого майна матеріали справи також не містять і судом таких не встановлено.

Позивач в судовому засіданні не заперечувала той факт, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача, хоча він і проживає в Кіровоградській області, але тим житлом він лише користується.

Враховуючи наведене, беручи до уваги, що відповідач в судове засідання не з'явився, згоду щодо отримання компенсації за свою частку у квартирі не надав, відсутність у нього іншого житла, суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача права власності на нерухоме майно завдасть істотної шкоди його інтересам, зокрема щодо права мирно володіти своїм майном, та відсутністю іншого місця для проживання, а тому суд вважає позов необґрунтованим, безпідставним та недоведеним, в зв'язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 141, 263- 265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України суд,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживаючої по АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1 до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованого по АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_2 про припинення права власності на частку у нерухомому майні та виплату грошової компенсації, - відмовити повністю.

На заочне рішення відповідач може протягом 30-ти днів з дня його проголошення подати до міськрайонного суду заяву про його перегляд.

Рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд- якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 12 лютого 2019 року

Головуючий: В. О. Прилуцький