Житомирський апеляційний суд
Справа №279/3196/19 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 47 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №279/3196/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 17 вересня 2019 року суддею Волковою Н.Я. у м. Коростені,

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду позов, у якому просив витребувати у ОСОБА_2 земельну ділянку, кадастровий номер :01:021:0265, площею 0,066 га, яка розташована за адресою: Житомирська область, м.Коростень на території Товариства колективного саду офіцерів запасу і у відставці ім.Жмаченко.

В обґрунтування позову зазначив, що за договором купівлі-продажу від 07.07.2011, укладеним між ним та ОСОБА_4 , він є власником спірного нерухомого майна.

Проте, в кінці 2015 року йому стало відомо, що ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 04.11.2015 придбала спірну земельну ділянку у ОСОБА_5 . Останньому це майно належало на підставі рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18.09.2015, яке у подальшому було скасоване рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 14.01.2016. Також рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26.10.2018 за його позовом був визнаний недійсним договір купівлі-продажу від 04.11.2015, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Маючи намір здійснювати будівництво на своїй земельній ділянці, в червні 2019 року він виявив на ній сторонніх осіб, які повідомили йому, що земельна ділянка належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 25.10.2017. У державного реєстратора він дізнався, що ОСОБА_3 подарувала спірне майно своєму батькові ОСОБА_2 , не зважаючи на наявність судового спору щодо володіння ним. Отже, послався на наявність підстав для витребування належної йому земельної ділянки у відповідача відповідно до ст. ст. 387, 388 ЦК України.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 належну ОСОБА_1 земельну ділянку розміром 0,066га кадастровий номер :01:021:0265, яка розташована за адресою: Житомирська область, м.Коростень, Товариство колективного саду офіцерів запасу і у відставці ім.Жмаченко. Визначено строк дії арешту земельної ділянки, який накладений ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14.06.2019, дев`яносто днів з дня набрання рішенням законної сили, а у разі відкриття за заявою позивача виконавчого провадження - до повного виконання судового рішення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

На його думку, суддею в порушення вимог процесуального закону не заявлено самовідвід, оскільки він був заінтересований у результаті розгляду даної справи. Зокрема, вказав, що суддя розглядав справу №279/10456/15 і 18.09.2015 ухвалив незаконне рішення у ній. Знаючи про його оскарження, суддя видав Грицанюку О.К. копію рішення у цій справі зі штампом про набрання 12.10.2015 ним законної сили, що надало можливість незаконному власнику майна ОСОБА_5 . 04.11.2015 продати земельну ділянку ОСОБА_3 . Крім того, його не було належним чином повідомлено про розгляд справи, який проводився 03.09.2019. Також послався на безпідставний розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи її складність, та безпідставну відмову у прийнятті його зустрічного позову про визнання недійсним державного акту на право власності позивача на спірну земельну ділянку. Вважає, що судом не досліджено та не встановлено правомірності договору купівлі-продажу земельної ділянки позивачем, який на його думку є фіктивним. Вважає, що суд безпідставно не задовольнив його клопотання про витребування доказів у справі, зокрема Державного акта позивача, не дав оцінки щодо розбіжності у кадастрових номерах земельної ділянки, допустив неточності у судовому рішенні щодо цих номерів.

У відзиві, ОСОБА_1 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнав, третя особа - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала із зазначених у ній підстав.

Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України тільки власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (частина третя пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

У пункті 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 388 ЦК України.

Відтак, особа, яка вважає, що договором відчуження нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 07.07.2011 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 земельну ділянку розміром 0,066 га кадастровий номер :01:021:0265. На підставі вказаного договору позивач 27.12.2011 отримав Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯМ №092813 від 22.12.2011 (а.с. 51).

Окрім того, відповідно до рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18.09.2015 року в справі №279/10456/15-ц на цю земельну ділянку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 набув права власності ОСОБА_5 (а.с. 13).

В подальшому ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу від 04.11.2015 року продав спірну земельну ділянку третій особі у справі ОСОБА_3 (а.с. 14).

Проте, рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 14.01.2016 рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18.09.2015 року в справі №279/10456/15-ц було скасовано та відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні позову про визнання права власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування (а.с. 15-16). Ухвалюючи таке рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що на час відкриття спадщини земельна ділянка не входила до спадкової маси, оскільки належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2011 та отриманого згідно нього 27.12.2011 державного акта на право власності, а тому визнання права власності на дане нерухоме майно за ОСОБА_5 порушує права ОСОБА_1 .

В подальшому ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , у лютому 2016 року звернулася з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу від 04.11.2015 року недійсним. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26.10.2018 року у справі №279/760/16-ц цей позов було задоволено, вищевказаний договір купівлі-продажу між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 визнано недійсним, запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 скасовано. Вказане рішення набрало законної сили 03.12.2018 року (а.с. 17-19).

Разом з тим, під час розгляду справи №279/760/16-ц ОСОБА_3 , будучи обізнаною про те, що її право на спірну земельну ділянку оспорюється, здійснила її безоплатне відчуження відповідно до договору дарування від 25.10.2017 своєму батькові ОСОБА_2 (а.с. 20-23, 89-91).

Отже, встановивши такі обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову. Вирішуючи спір, суд правильно послався на те, що спірна земельна ділянка належить позивачеві і вибула з його володіння поза його волею, а тому може бути витребувана з володіння відповідача, яким не доведено, що майно ним було придбано у особи, яка мала право на його відчуження, набуто відплатно, а він є його добросовісним набувачем.

Такий висновок є правильним, оскільки розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, застосував норми матеріального права, зокрема ст.ст. 387, 388 ЦК України, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дослідив докази і надав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для задоволення самовідводу суддею з огляду на розгляд ним справи №279/10456/15, рішенням у якій було визнано право власності на спірне майно за ОСОБА_5 , є безпідставними та немотивованими. Видача судом цього рішення, як таке що набрало законної сили, на правильність вирішення даного спору не впливає.

Зазначена справа розглядалася у спрощеному позовному провадженні у судовому засіданні з повідомленням сторін у відповідності до положень ст. 279 ЦПК України, а тому доводи апеляційної скарги у частині порушення судом норм процесуального законодавства є безпідставними.

Відмова судом у прийнятті зустрічного позову про визнання недійсним державного акту на право власності позивача на спірну земельну ділянку є обґрунтованою та не перешкоджала відповідачеві звернутись до суду у загальному порядку.

Договір купівлі-продажу від 07.07.2011 є дійсним з огляду на презумпцію правомірності правочину, а тому доводи апеляційної скарги щодо його фіктивності є безпідставними.

Посилання на розбіжності кадастрового номера у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №092813 :02:021:0265), виданого на ім`я ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2011, та у цьому договорі :01:021:0265), є безпідставними, оскільки обставини, про те, що предметом спору є одна і та сама земельна ділянка, яка на праві власності належить позивачеві, були встановлені у рішенні Коростенського міськрайонного суд Житомирської області від 26.10.2018 в справі №279/760/16-ц, яке набрало законної сили. У зв`язку із цим, встановлені у цій справі обставини відповідно до положень ч. 5 ст. 82 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають.

Окрім того, під час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_3 не заперечувала, що, знаючи про спір щодо земельної ділянки, зважаючи на відсутність накладеного на неї арешту, подарувала її ОСОБА_2 .

Посилання відповідача на неналежне повідомлення його про розгляд справи 03.09.2019 спростовуються поштовим повідомленням про вручення йому судової повістки, а також протоколом судового засідання від цього числа, згідно якого він приймав особисто участь у цьому судовому засіданні (а.с. 38).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на правильність ухваленого рішення не впливають.

Суд апеляційної інстанції не вирішує питання щодо стягнення судового збору за подання апеляційної скарги, зважаючи на те, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 2 групи і звільнений від його оплати.

Зазначена справа не є малозначною, а тому ухвалене за наслідками перегляду судове рішення апеляційного суду підлягає оскарженню у порядку, визначеному процесуальним законодавством.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 26 грудня 2019 року.