ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 676/6138/17
Провадження № 22-ц/4820/459/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), Пєнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю позивача та її представника, представника відповідача

розглянув в спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу №676/6138/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 27 грудня 2018 року (суддя Шевцова Л.М., повне судове рішення складено 04 січня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спільне майно подружжя.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_4 після уточнених під час розгляду справи позовних вимог зазначала, що з січня 2010 року вона з відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу до 22.01.2011 року (дата реєстрації шлюбу сторін) та в липні цього ж року у сторін народився син ОСОБА_6. Оскільки ОСОБА_5 уклав договір №14 від 29.12.2008 року про інвестування будівництва квартири АДРЕСА_2 вартістю 158750 грн., що ним повністю сплачені не були, тому перебуваючи у фактичних шлюбних стосунках сторони продовжували виплачувати за рахунок сімейного бюджету кошти на виконання умов вказаного договору. 03.08.2010 року забудовником будинок було введено в експлуатацію та за актом прийому-передачі від 06.09.2010 року квартира була передана відповідачу і свідоцтво про право власності на нерухоме майно на цю квартиру ОСОБА_5 отримав лише 19.12.2012 року. ОСОБА_4 зазначає, що оскільки відповідач не мав інших доходів крім заробітної плати, тому будівельні роботи по поліпшенню квартири на суму 311415 грн. були оплачені нею за особисті кошти і станом на 31.06.2016 року вартість спірної квартири склала 470165 грн. Враховуючи те, що з моменту спільного проживання однією сім'єю, тобто з січня 2010 року по даний час спірна квартира придбана сторонами за спільні кошти, будівельні роботи проводились за особисті кошти позивача, ОСОБА_4 вважає вказану квартиру спільною сумісною власністю сторін, частка кожного в якій становить по 1/2. Посилаючись на те, що ОСОБА_5 не визнає її право на частку у спірній квартирі, позивачка просила суд встановити факт проживання її та ОСОБА_5 однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з січня 2010 року по 22 січня 2011 року, визнати квартиру АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 27 грудня 2018 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з жовтня 2010 року по 22 січня 2011 року. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, оскаржила його в апеляційному порядку та вказує, що це рішення постановлено з порушенням судом норм матеріального та процесуального права і підлягає до скасування. На підтвердження доводів апеляційної скарги апелянтка зазначила, що судом першої інстанції не досліджено фактичних обставин справи у їх сукупності, не проведено повного з'ясування обставин справи, не встановлено правовідносини, що виникли між сторонами та не застосовано законодавство, яке підлягало застосуванню, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення про часткове задоволення позову. Апелянтка вважає, що відповідач не надав суду доказів внесення ним особистих грошових коштів за договором інвестування до 01.01.2010 року, а судом не з'ясовано джерел доходів ОСОБА_5, з яких останній міг би виконана ти умови зазначеного договору. Апелянтка вказує, що суд відмовляючи у визнанні спірної квартири спільною сумісною власністю не звернув уваги на п. 2.1 Договору інвестування та ту обставину, що згідно акту прийому-передачі від 06.09.2010 року відповідачу передавалась квартира за адресою АДРЕСА_2», якої на той час не існувало. Також при цьому доказів відсутності у забудовника претензій до відповідача суд не здобув, а тому не міг констатувати факт внесення відповідачем усіх коштів одноособово, оскільки на той час сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. На думку апелянтки, суд не дав належної оцінки довідці №129 від 19.11.2012 року про внесення відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачкою в листопаді 2012 року в повному обсязі платежів за квартиру, натомість суд помилково прийняв за належний доказ довідку №43 від 21.12.2016 року, що містить недостовірну інформацію, а тому не може бути належним доказом у справі. Враховуючи те, що розрахунки за спірну квартиру проведені відповідачем як під час спільного проживання сторін так і під час шлюбу - спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому позивачка вважає, що суд незаконно застосував до спірних правовідносин положення п.3 ч. 1 ст. 57 СК України та помилково вважав, що отримання відповідачем свідоцтва про право власності на спірну квартиру під час перебування у зареєстрованому шлюбі не є підставою для визнання її спільною сумісною власністю подружжя. Також апелянтка вказує, що суд безпідставно не взяв до уваги надані нею під час розгляду справи пояснення, натомість вважав належними та допустимими пояснення відповідача, які не підтверджуються доказами. Крім того, апелянтка вважає помилковим висновок суду про те, що оцінка квартири не є доказом збільшення спірної квартири у вартості саме за рахунок вкладення позивачем коштів у її ремонт, а свідчить про зростання її вартості за рахунок зросту курсу долара США, оскільки такий безпідставно зроблений судом із застосуванням курсової різниці долара США. Також ОСОБА_4 зазначає, що суд без обґрунтувань відмовив у задоволенні її клопотання про витребування документів, чим обмежив її право на судовий захист. У зв'язку з наведеним апелянт просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 вважає апеляційну скаргу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню і просить залишити оскаржуване рішення без змін.

ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали з підстав у ній наведених.

Представник ОСОБА_5 ОСОБА_8 заперечив проти доводів апеляційної скарги та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_5 до суду не з'явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому процесуальним законодавством порядку, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши позивачку та її представника, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2010 року по 22 січня 2011 року не оскаржується, а отже не є предметом апеляційного перегляду.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали однієї сім'єю без шлюбу з жовтня 2010 року по 22 січня 2011 року.

22 січня 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб та ІНФОРМАЦІЯ_3 року у сторін народився син ОСОБА_6.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

В силу положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Оцінивши наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у встановленні факту спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однією сім'єю без шлюбу за період з січня 2010 року по жовтень 2010 року.

При цьому, судом правильно враховано, що акт від 08.11.2016 року, який складений головним бухгалтером та бухгалтером - паспортистом ДП «Південне» ЖКП «Південь» підтверджує лише факт проживання ОСОБА_5 без реєстрації по вул. Л. Українки 75/31 (а.с. 210 т 1), тому цей акт, надані позивачем фотосвітлини про відпочинок сторін (а.с.119, 120 т 1) та довідка Кам'янець - Подільської ЗОШ I-III ступенів №5 від 07.12.2016 року №225 (а.с. 211 т 1) не є належними, достовірними та достатніми доказами на підтвердження факту проживання однією сім'єю позивачки та відповідача саме з січня 2010 року по жовтень 2010 року.

А тому доводи апеляційної скарги щодо незаконності судового рішення в частині відмови у задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім'єю сторін за період з січня 2010 року по жовтень 2010 року є недоведеними.

Також, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної власності та визнання за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину вказаної квартири, суд першої інстанції виходив з недоведеності зазначених вимог.

Такий висновок суду ґрунтується на нормах чинного законодавства та фактичних обставинах справи.

Так, згідно п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте ним до шлюбу.

З огляду на ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

В силу ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_4 зазначала, що за час спільного проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу та після укладення сторонами 22.01.2011 року шлюбу ними придбано за спільні кошти квартиру АДРЕСА_2 загальною вартістю 158 750 грн., яка в результаті проведення родиною Резніченко за рахунок особистих коштів ОСОБА_4 опоряджувальних та будівельних робіт зросла у вартості на 311 415 грн. і склала станом на 31.06.2016 року 470 165 грн.

Частиною третьою статті 12 та частиною першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ( ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ч.1 ст. 80 ЦПК України).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 29.12.2008 року між ТзОВ фірма «Марс» ЛТД та ОСОБА_5 було укладено договір №14 про інвестування будівництва квартири №14 в житловому будинку по АДРЕСА_2» в м. Кам'янець-Подільському загальною площею 65 кв.м. вартістю 158 750 грн., які відповідно до п. 8.2 договору ОСОБА_5 зобов'язався внести до 01.01.2010 року. (а.с. 65-66 т. 1).

Згідно сертифіката відповідності №ХМ000721 від 03.08.2010 року житловий будинок по АДРЕСА_2» введений в експлуатацію Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Хмельницькій області 03 серпня 2010 року (а.с. 136, 198 т. 1).

З огляду на довідку ТзОВ фірма «Марс» ЛТД №43 від 21.12.2016 року ОСОБА_5 на виконання вимог п. 8.2 договору №14 про інвестування будівництва квартири від 29.12.2008 року провів кінцеві розрахунки з замовником в повному обсязі до 01.01.2010 року (а.с. 216 т. 1).

22 січня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено шлюб, що зареєстрований у Кам'янець-Подільському відділі ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області (актовий запис №19).

19.12.2012 року ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 «б» в м. Кам'янець-Подільському, видане виконавчим комітетом Кам'янець-Подільської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Кам'янець-Подільської міської ради №2255 від 07.12.2012 року «Про оформлення свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_5.» (а.с. 63 т. 1).

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, оцінивши у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України надані учасниками справи та їх представниками докази, прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_4 не надано належних, допустимих та достатніх доказів про те, що ОСОБА_5 виконувалися умови договору інвестування від 29.12.2008 року під час проживання сторін у фактичних шлюбних стосунках та за їхні спільні кошти. Натомість, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що фінансування будівництва спірної квартири відбулося за кошти ОСОБА_5 до 01.01.2010 року тобто до початку проживання сторін у фактичних шлюбних стосунках та до реєстрації їхнього шлюбу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було з'ясовано, з яких доходів відповідач міг оплачувати договір інвестування будівництва квартири, оскільки він працював на державній службі і інших доходів не міг отримувати є такими, що не заслуговують на увагу, адже судом встановлено, що ОСОБА_5 отримував щомісячну заробітну плату та отримував матеріальну допомогу від батьків. Цих обставин стороною позивача спростовано не було.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідачу передавалася квартира за адресою, якої на той час не було судова колегія вважає їх безпідставними.

Так, згідно ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Встановлено, що договір інвестування будівництва квартири №14 від 29.12.2008 року, що укладений між ТОВ фірма «Марс» ЛТД (Замовник) та громадянином ОСОБА_5 (Інвестор) про внесення останнім коштів для спільного будівництва житлового будинку за адресою м. Кам'янець - Подільський, вул. Князів Коріатовичів, 78 Б та квартири в ньому №14, розташованої на 4 поверсі загальною площею 65 кв.м. є правомірним, адже його недійсність прямо не встановлена законом і цей договір не визнаний судом недійсним.

А посилання апелянта на те, що в п. 2.1 договору інвестування будівництва квартири №14 від 29.12.2008 року зазначено, що предметом цього договору є об'єднання зусиль сторін, направлених на будівництво житлового будинку по вул. Кн. Коріатовичів, 78 «б», хоча на час укладення цього договору будь - якого рішення міської ради про присвоєння цьому об'єкту будівництва адреси не приймалося, а ця адреса була надана будівництву лише в листопаді 2010 року. І вподальшому рішенням виконкому Кам'янець - Подільської міської ради №2000 від 30.12.2010 року в рішення виконкому Кам'янець - Подільської міської ради №1745 від 18.11.2010 року в пункт 1 було внесено зміни у назву вулиці «вул. Князів Коріатовичів, 78» замінено словами «вул. Князів Коріатовичів, 78 «а»», тому договір інвестування будівництва квартири №14 від 29.12.2008 року міг укладатися лише на будівництво житлового будинку по вул. Кн. Коріатовичів, 78 «а» і квартири могли передаватися лише в будинку по вул. Кн. Коріатовичів, 78 «а». І в договорі інвестування будівництва квартири №14 від 29.12.2008 року зазначено площу квартири 65 кв.м., хоча фактично до технічного паспорту на житловий будинок від 18.06.2010 року загальна площа квартири склала 60 кв.м., а змін до зазначеного вище договору внесено не було і 06.09.2010 року актом прийому - передачі передано квартиру АДРЕСА_2 «б» в м. Кам'янець - Подільському загальною площею 65 кв.м. є такими, що не заслуговують на увагу, адже судом не можуть бути оцінені умови зазначеного договору саме в межах позову про визнання права власності на спільне майно подружжя.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у суду були відсутні докази того, що забудовник не мав претензій до ОСОБА_5 по договору інвестування будівництва квартири №14 від 29.12.2008 року, а тому суд не міг константувати факт внесення відповідачем усіх коштів одноособово та судом невірно оцінено як доказ довідку №43 від 21.12.2016 року, оскільки зміст цієї довідки суперечить довідці №22 від 30.06.2016 року є такими, що не заслуговують на увагу і зводяться до переоцінки доказів по справі та незгоди апелянта з висновками суду по їх оцінці.

Так, відповідно до довідки №43 від 21.12.2016 року виданої ТОВ Фірма «Марс» ЛТД ОСОБА_5 були проведені кінцеві розрахунки по договору інвестування будівництва квартири № 14 від 29.12.2008 року в повному обсязі до 01.01.2010 року (а.с. 216 т. 1).

Довідкою №22 від 30.08.2016 року, виданої ТОВ Фірма «Марс» ЛТД ОСОБА_4 (по запиту адвоката Н. Кущенко) констатується та обставина, що інформація про внески інвесторів відсутня у зв'язку із закінченням термінів зберігання документів, що знищені ( а.с. 215 т.1).

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно оцінив зазначені докази, адже ці довідки не суперечать одна одній, оскільки при відсутності самого запиту адвоката, що позбавляє можливості з'ясувати його зміст, стверджувати про те, що ОСОБА_5 не сплатив до 01.01.2010 року в повному обсязі вартість нерухомості за договором інвестування будівництва квартири №14 від 29.12.2008 року не має підстав.

Також, посилання в апеляційній скарзі на довідку №129 від 19.11.2012 року, як на доказ повного розрахунку ОСОБА_5 за спірну квартиру в листопаді 2012 року, колегією суддів до уваги не приймається, оскільки вказана довідка відсутня в матеріалах цієї справи, клопотань про її приєднання до матеріалів справи в суді першої інстанції не заявлялося, вона не була предметом дослідження суду, а досліджувалася судом при розгляді іншої справи. І, крім того, апелянтом при подачі апеляційної скарги такого клопотання заявлено не було.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. А згідно положень частини 8 зазначеної статті докази, не подані у встановлений законом або судом строк до розгляду справи не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

На думку колегії суддів безпідставними є доводи апеляційної скарги про невірний висновок суду, що отримання відповідачем свідоцтва про право власності на спірну квартиру під час перебування у шлюбі не є підставою для визнання цієї квартири спільним майном подружжя, адже судом вірно встановлено, що ОСОБА_5 сплачено вартість спірної квартири по договору інвестування будівництва квартири №14 від 29.12.2008 року до 01.01.2010 року, тобто до часу вступу у фактичні шлюбні стосунки із позивачкою та до реєстрації шлюбу.

Доводи апелянта щодо збільшення вартості спірної квартири за рахунок проведення сторонами в період шлюбу опоряджувальних робіт у квартирі та придбання будівельних матеріалів, колегією суддів до уваги не приймаються, виходячи з наступного.

За ч. 1 ст. 62 СК України майно, яке належало одному з подружжя, може бути визнане за рішенням суду об'єктом спільної сумісної власності подружжя з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок їх спільних трудових або грошових затрат, або затрат другого з подружжя.

Разом з цим збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

За таких наведених обставин, для застосування передбачених статтею 62 СК України правил і наслідків, позивач має довести, крім іншого, факт збільшення вартості майна та істотність такого збільшення. Належними доказами на підтвердження цих обставин є документи, які нададуть змогу зробити порівняльний аналіз вартості спірного майна до моменту збільшення його цінності та після цього.

Разом з цим матеріали справи не містять відомостей, які б підтверджували, що вартість квартири істотно збільшилася з моменту введення будинку в експлуатацію (03.08. 2010 року) та на час розгляду справи у суді. А надані позивачем фотосвітлини (а.с. 201 т.1) не підтверджують зазначені обставини, а констатують факт наявності у ванній кімнаті часткового сантехнічного обладнання та наявності меблів у житловій кімнаті. Крім того, згідно звіту №05/09/2016 про незалежну оцінку 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_3 - Подільському технічний стан об'єкта задовільний, потребує ремонту дверних та віконних блоків, підлоги, інженерних комунікацій та сантехнічних приладів, оздоблення (а.с.199 т. 1).

Також, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги як доказ збільшення вартості спірного майна висновок про ринкову вартість нерухомого майна, викладений у звіті про незалежну оцінку спірної квартири №05/09/2016 від 05.09.2016 року, оскільки з врахуванням маркетингу продажу аналогічної нерухомості, із врахуванням істотного впливу зовнішнього фактору - світової фінансово-економічної кризи, у відповідності із законодавчими документами по оцінці, із врахуванням загальних положень, тощо визначено саме ринкову вартість спірної квартири станом на час проведення оцінки 31.08.2016 року.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків оскаржуваного рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки ці доводи скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, що ухвалене на основі приписів норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з'ясованих обставин, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, що були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 27 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2019 року.

Судді: (підпис) А.П. Корніюк

(підпис) І.В. Пєнта

(підпис) О.І.Талалай

Згідно з оригіналом

Суддя апеляційного суду А.П. Корніюк