ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/364/19 Справа № 214/6135/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання : Євтодій К.С.

сторони справи: позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, фізична особа-підприємець ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 30 липня 2018 року, ухваленого суддею Поповим В.В. у м. Кривому Розі,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2013 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору комісії та договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання спільним майном подружжя та розподіл спільного майна.

В мотивування заявлених вимог зазначив, що з 17.06.2005 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 За час шлюбу ними у спільну сумісну власність за договорами купівлі-продажу придбано автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_3, вартістю 132880 грн. 75 коп. та квартиру АДРЕСА_1 Право власності на вказане майно було зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 У квітні 2013 року йому стало відомо, що ОСОБА_2 02.04.2013 року, без його згоди, зняла автомобіль з реєстрації та уклала з ФОП ОСОБА_3 договір комісії №1738/13 від 02.04.2013 року. В цей же день ФОП ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу №13/1738 здійснила відчуження вказаного автомобіля відповідачу ОСОБА_4, який на підставі довідки-рахунку серії ААА №027564 зареєстрував його на своє ім'я. Посилаючись, що ОСОБА_2 уклала договір комісії та в подальшому відчужила автомобіль без його згоди, вважає, що такі правочини має бути визнаний недійсним.

Після уточнення позовних вимог у червні 2015 року, позивач просить суд: визнати недійсним договір комісії №1738/13 від 02.04.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3, за яким був переданий на комісію автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, кузов НОМЕР_3; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №13/1738 від 02.04.2013 року, укладений між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4, щодо автомобіля марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, кузов НОМЕР_3, та видану ФОП ОСОБА_3 довідку-рахунок серії ААА №027564 від 02.04.2013 року, на підставі якої була здійснена реєстрація вказаного автомобіля на ОСОБА_4; визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, кузов НОМЕР_3, вартістю 80000 грн., у розмірі 1/2 частки кожному та квартиру АДРЕСА_1 вартістю за ринковими цінами приблизно 120000 грн., у розмірі 1/2 частини кожному; виділити йому в натурі автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, кузов НОМЕР_3, вартістю 80000 грн.; виділити в натурі відповідачу ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 вартістю 120000 грн.; застосувати реституцію, витребувати у ОСОБА_4 автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, кузов НОМЕР_3 та зобов'язати ОСОБА_4 передати вказаний автомобіль йому впродовж доби після набрання рішенням суду законної сили; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у сумі 50000 грн. в якості компенсації частини вартості зазначеної квартири.

У жовтні 2013 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просить суд визнати його добросовісним набувачем автомобіля марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, кузов НОМЕР_3, державний номер НОМЕР_2, за договором купівлі-продажу транспортного засобу №13/1738 від 02.04.2013 року, укладеним між ФОП ОСОБА_3

В обґрунтування зустрічного позову зазначає, що він, відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №13/1738 від 02.04.2013 року придбав у ФОП ОСОБА_3, яка діяла в інтересах та за рахунок ОСОБА_2 на підставі договору комісії №1738/13 від 02.04.2013 року, автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, кузов НОМЕР_3. Відповідно до умов указаного договору, купівлю-продаж автомобіля було вчинено за 31104 грн., які були ним сплачені на користь ОСОБА_2 Відтак автомобіль він придбав за оплатним договором. Наявна довідка-рахунок серії АА №027546 від 02.04.2013 року про придбання ним вказаного автомобілю підтверджує набуття ним права власності на вказаний автомобіль. Так, після придбання ним спірного автомобілю, укладений між ФОП ОСОБА_3 та ним договір купівлі- продажу транспортного засобу №13/1738 від 02.04.2013 року, 04.04.2013 року був зареєстрований у Криворізькому ВРЕВ УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області та йому було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на його ім'я, а автомобілю присвоєно державний номерний знак НОМЕР_2. Таким чином він набув право власності на вказаний автомобіль та вважає себе добросовісним набувачем.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 30 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір комісії №1738/13 від 02.04.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №13/1738 від 02.04.2013 року, укладений між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, кузов НОМЕР_3, та квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Розділено майно між ними в рівних частках та визнано право власності на 1/2 його частку за ОСОБА_2 та на другу 1/2 його ж частку за ОСОБА_1. У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про скасування рішення суду в частині що стосується права власності та укладених договорів на спірний автомобіль та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні цих позовних вимог та задоволення його зустрічних позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не вмотивоване рішення щодо відмови в задоволенні заявленого зустрічного позову. Також вважає що, суд дійшов хибного висновку про наявність достатніх підстав для визнання недійсним укладеного договору купівлі-продажу автомобіля, без письмової згоди одного з подружжя. Судом в порушення вимог законодавства при розподілі майна подружжя не врахована вартість відчуженого ОСОБА_2 транспортного засобу. Оскільки стороною не доведено та судом не встановлено що ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 діяли недобросовісно, тому відсутні підстави для визнання недійсним укладеного договору відчуження транспортного засобу.

Сторони не скористались правом надання відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині визнання недійсним договір купівлі- продажу автомобіля.

В частині розподілу квартири АДРЕСА_1 відповідачем ОСОБА_4 рішення суду не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17.06.2005 року (а.с.8).

У період шлюбу ними придбано автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_3, вартістю 132880,75 грн. Право власності на вказане майно зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 (а.с.199-200).

ОСОБА_2 02.04.2013 року уклала з відповідачем ФОП ОСОБА_3 договір комісії №1738/13, відповідно до умов якого, остання зобов'язалась за дорученням ОСОБА_2, за винагороду, укласти від свого імені за її рахунок один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу, належного ОСОБА_2 за ціною, не нижче узгодженої сторонами (а.с.87).

В свою чергу, відповідач ФОП ОСОБА_3, діючи в інтересах та за рахунок ОСОБА_2 на підставі укладеного договору комісії, 02.04.2013 року уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу транспортного засобу №13/1738, а саме автомобіля марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, кузов НОМЕР_3 (а.с.88-89).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він, як чоловік ОСОБА_2 не надавав згоди на укладення спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу у зв'язку з чим просив визнати його недійсним, посилаючись на норми статті 65 СК України, статті 215 ЦК України.

Визнаючи недійсним укладений договір, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний транспортний засіб придбаний у шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя, тому його відчуження без згоди другого подружжя є правовою підставою його недійсності.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Тобто, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Проте відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа-контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Така правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16.

Саме на необхідність встановлення добросовісної поведінки сторін оспорюваного договору, якщо його предметом є спільне майно подружжя, неодноразово вказував Верховний Суд України у правових позиціях, висловлених у постановах від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17 та від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16.

Колегія судів не може погодитися із висновками суду першої інстанції, про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Матеріалами справи не встановлено, що під час укладення договору щодо спільного майна ОСОБА_2 та третя особа-контрагент за таким договором комісії ФОП ОСОБА_3 та (або) ОСОБА_4 під час укладання договору купівлі-продажу діяли недобросовісно.

В судовому засіданні колегії суддів відповідач ОСОБА_4 пояснив, що ніколи до розгляду справи не знав родину ОСОБА_2. Йому не було відомо та й не могло бути відомо обставини передачі за договором комісії у продаж автомобіль, що спірне майно є спільним майном подружжя і що ОСОБА_1 не надавав своєї згоди на його продаж. При укладанні договору купівлі-продажуіз ФОП ОСОБА_3 йому не було повідомлено обставини перебування авто у спільній сумісній власності подружжя. Він його придбав, як добросовісний набувач.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висвноку, що сама по собі відсутність згоди одного з подружжя ОСОБА_2 на відчуження майна другим з подружжя ОСОБА_1 не може бути підставною для визнання недійсним правочину (купівлі - продажу автомобіля марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, кузов НОМЕР_3). Оскільки позивачем не доведено наявності правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, а справи в порядку цивільного судочинства розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем не було заявлено позовних вимог про стягнення грошової компенсації за проданий автомобіль.

Також, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 щодо визнання його добросовісним набувачем автомобіля марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, кузов НОМЕР_3, державний номер НОМЕР_2, за договором купівлі-продажу транспортного засобу №13/1738 від 02.04.2013 року, укладеним між ФОП ОСОБА_3

Презумпція правомірності правочину закріплена у положеннях ст.204 ЦК України, яка передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання його добросовісним набувачем не підлягають задоволенню, оскільки правомірність правочину закріплена законом.

На підставі викладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду ухвалено без повного врахування вимог законодавства, тому рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 30 липня 2018 року згідно п.п.1,3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору комісії та договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання спільним майном подружжя та розподіл спільного майна.

Згідно положення ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із апеляційною скаргою відповідачем ОСОБА_4 сплачений судовий збір у сумі 1993,21 грн., який підлягає стягненню з позивача, виходячи з вартості автомобіля.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України Дніпровський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 30 липня 2018 року в частині визнання недійсним договору комісії №1738/13 від 02.04.2013 року укладеного між ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, за яким був переданий на комісію автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, кузов НОМЕР_3; в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу №13/1738 від 02.04.2013 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_4, щодо автомобіля марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, кузов НОМЕР_3, та видану фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 довідку-рахунок серії ААА №027564 від 02.04.2013 року, на підставі якої була здійснена реєстрація вказаного автомобіля на ОСОБА_4; в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_1 в їх задоволенні.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати зі сплати судового збору 1993,21 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: