Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6851/17 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 30 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 295/6851/17 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «САВ - Транс» про визнання дій неправомірними та відшкодування матеріальної та моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27 листопада 2018 року, ухваленого під головуванням судді Чішман Л.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «САВ - Транс» із названим позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що є інвалідом 2 групи та користується пільгами на транспортне обслуговування. Вказав, що 05.05.2017 року близько 07-25 год водій автобуса «Житомир-Калинівка», державний НОМЕР_1, який прямував маршрутом 158-а та обслуговується автоперевізником ТОВ «САВ-Транс», відмовив йому у безоплатному перевезенні, посилаючись на те, що такою пільгою користуються лише учасники АТО та інваліди 1 групи, в зв'язку з чим останній був вимушений придбати квиток. Вважає, що такими діями водія спричинено акт насильства і приниження щодо нього, оскільки він вимушений був заплатити, щоб йому не спричинили тілесних ушкоджень. Виходячи із наведеного просив визнати дії відповідача перевізника «Сав-Транс» ОСОБА_2 такими, що систематично та грубо порушують законодавство в галузі перевезення пасажирів, принижуючи честь і гідність, що призвели до моральних та духовних страждань позивача, як публічної людини, як бувшого керівника автопідприємства, нанесли йому матеріальну шкоду у розмірі 8,00 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн, яку просив стягнути на його користь, також просив зобов'язати організатора та замовника перевезень- Житомирської обласної адміністрації розірвати договір на надання та здійснення пасажирських послуг з перевізником ТОВ «САВ-Транс» та застосувати до водія маршруту 158-А «Житомир-Калинівка» НОМЕР_1 адміністративне стягнення відповідно до Закону України «Про внесення змін до ст. 133 Кодексу України про адміністративне правопорушення» від 12.01.2006 року.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 23.06.2017 року відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог про зобов'язання організатора та замовника перевезень - Житомирської обласної адміністрації розірвати договір на надання та здійснення пасажирських послуг з перевізником ТОВ «САВ-Транс» та про застосування до водія маршруту 158-А «Житомир-Калинівка» НОМЕР_1 адміністративного стягнення відповідно до закону України «Про внесення змін до ст. 133 Кодексу України про адміністративне правопорушення» від 12.01.2006 року.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27 листопада 2018 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції не дослідив обставини справи та подані позивачем докази, зокрема не дослідив білетно-обліковий лист, який повинен бути у водія на відповідному рейсі та маршруті, не досліджено запис відео реєстратора у день відмови водієм на перевезення пільговика, крім того судом не долучено до матеріалів справи відповідь ГУ Національної поліції в Житомирській області від 23.01.2018 та не досліджено матеріали щодо систематичності порушення перевізником.

Станом на час розгляду справи у Апеляційному суді Житомирської області відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи загального захворювання довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_2, виданого 26.12.2007 Пенсійним фондом України (а.с. 97).

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Відповідно до ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) інваліди І та ІІ групи, діти-інваліди та особи, які супроводжують інвалідів І групи або дітей-інвалідів (не більше однієї особи, яка супроводжує інваліда І групи або дитину-інваліда), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі). Пільгове перевезення інвалідів здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України «Про транспорт». Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається.

Позивач вказав, що 05.05.2017 року водій автобуса по маршруту «Житомир-Калинівка» відмовився надавати йому послуги перевезення громадян на пільгових умовах, тому він звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідно до п. 10 ст. 145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою КМУ від 18.02.1997 р. №176 в редакції постанови від 26 вересня 2007 р. №1184, перевізник зобов'язаний здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким, згідно з законодавством, надано пільги щодо плати за проїзд.

Пасажир зобов'язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, а за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення чи довідку, на підставі якої надається пільга (ст. 41 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 долучив до позовної заяви копію квитка на автобус Типу ПА-я №195831 вартістю 8 грн. (а.с. 2а).

Водночас, із поданого ним доказу не вбачається, коли цей квиток був придбаний, на який маршрут, у який час.

Разом із тим, позивач зазначає, що змушений був купувати квитки за повну вартість у зв'язку із відмовою водія від здійснення перевезення.

Поданий позивачем квиток не може свідчити про те, що він купувався саме позивачем. Доказів того, що відповідач втручався у хід продажу таких квитків матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 не довів порушення його права на безкоштовний проїзд згідно Закону України «Про соціальний статус та захист прав інвалідів України» з боку перевізника, а відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не досліджено білетно-обліковий лист, який повинен бути у водія на відповідному рейсі та маршруті не може бути враховано, оскільки такі докази відсутні в матеріалах справи.

Зважаючи на положення ст. 100 ЦПК України (електронні докази) не може бути враховано також посилання позивача на недослідження судом першої інстанції запису відеореєстратора, оскільки оригінал або належно засвідчену копію такого не було подано до суду. Позивач подав до суду копію із сайту Житомр.інфо про те, що відеореєстратор зафіксував, хто «викидав» інваліда з маршрутки, однак ці обставини стосуються подій, які мали місце 8 квітня 2017 року у м. Житомирі. Проте у позовній заяві позивач вказав, що 08.05.2017 він сів у автобус, який рухався по маршруту «Калинівка-Житомир» і їхав із с. Левків до Житомира. Тобто позовні вимоги не узгоджуються з поданими доказами, хоча належність та допустимість цих доказів у даному випадку судом не аналізується.

Надані позивачем виписки з медичних карт стосуються його лікування у лютому та липні 2018 року (а.с.30-40) та не підтверджують зв'язок між отриманими травмами та подіями заявленими в позові. До того ж у позовній заяві позивач вказує, що тілесних ушкоджень він не зазнав.

Повідомлення ГУ національної поліції в Житомирській області від 23.01.2018, на що є посилання в апеляційній скарзі, додано позивачем лише до суду апеляційної інстанції та містить повідомлення про те, що за зверненнями ОСОБА_1 з приводу неправомірних дій водія приміського автобусного сполучення «Житомир-Левків» працівниками Житомирського відділу поліції ГУНП в Житомирській області вже проводилась перевірка і нові звернення було приєднано до попереднього висновку (а.с.99). Будь-якого висновку поліції з приводу перевірки звернень позивача матеріали справи не містять.

Окрім того необхідно зауважити, що ОСОБА_1 оскаржує факт відмови у наданні йому пільгового проїзду не у міському, а у приміському пасажирському транспорті, оскільки він їхав із с. Левків до м. Житомира.

Стаття 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» дає визначення міського і приміського автобусних маршрутів: «автобусний маршрут міський - автобусний маршрут, який не виходить за межі території населеного пункту; автобусний маршрут приміський - автобусний маршрут, який з'єднує населені пункти і протяжність якого не перевищує 50 км»; автобусний маршрут міжміський - автобусний маршрут, який з'єднує населені пункти і протяжність якого перевищує 50 км.

Позивач вказав, що він сів у селі Левків на автобус маршрутом Калинівка-Житомир та заплатив за проїзд 8 грн.

Проїзд маршрутним автобусом по місту Житомиру становить 5 грн.

Відтак, зазначений маршрут не відноситься до проїзду у пасажирському міському транспорті.

А тому, окрім іншого, позивач не довів обов'язок відповідача по безоплатному перевезенню його (позивача) у даному автобусному маршруті у відповідності до положень статті 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено із дотриманням норм чинного цивільного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 січня 2019 року.

Головуючий Судді