ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м.Суми

Справа №589/1302/17

Номер провадження 22-ц/816/726/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Хвостик С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Попової А.П.,

:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3

на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01 жовтня 2018 року, ухваленого у складі судді Курбанової А.Р., у приміщенні Шосткинського міськрайонного суду Сумської області, повний текст якого складений 19 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, законним представником якого є батько ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Шосткинської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 січня 2017 року, яку вона успадкувала після смерті матері ОСОБА_4. Після оформлення права власності, їй стало відомо, що в належній їй квартирі з 15.07.2015 року зареєстрований її брат ОСОБА_2, а з 18 листопада 2016 року у цій квартирі зареєстрований також його малолітній син ОСОБА_3, згоду на реєстрацію якого вона, як власник житла, не надавала.

Посилаючись на те, що у зв'язку з реєстрацією та проживанням в її квартирі відповідачів, вона позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися належною їй власністю, позивач на підставі статей 150, 168, 169 ЖК України, статей 319, 391 ЦК України, просить суд усунути їй перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_2 шляхом виселення відповідачів із вказаної квартири, захистивши її право власності.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_3.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 640 грн.

Вказане рішення суду відповідач ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував обставин того, що він заселився та був зареєстрований у спірній квартирі зі згоди колишнього власника житла - його з позивачем матері ОСОБА_4, як член її сім'ї. Крім того, його малолітній син ОСОБА_5 також на законних підставах був зареєстрований у вказаній квартирі, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 161 ЖК України згода власника квартири і всіх членів сім'ї не потрібна при вселенні до батьків неповнолітніх дітей. Також посилається на те, що судом не встановлено того факту, що він сплачує усі комунальні послуги, квартира знаходиться у придатному для проживання стані, ним за власні кошти був зроблений ремонт, жодних претензій з боку сусідів щодо його проживання у квартирі не надходило, відтак вважає, що були відсутні законні підстави для його виселення разом з малолітнім сином. Відповідач також вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не врахував правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду щодо правильного застосування норм права, які регулюють подібні правовідносини, а також не врахував принцип пропорційності, виселивши його разом з малолітнім сином з житла, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Від позивача ОСОБА_1 в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Третя особа виконавчий комітет Шосткинської міської ради, як орган опіки та піклування, подав заяву про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування. При цьому, на підставі ст. 109 ЖК України просить зберегти місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, так як дане житло є єдиним місцем проживання та реєстрації дитини разом з батьком ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, яка заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 січня 2017 року (а. с. 5, 6).

Попереднім власником вказаної квартири була ОСОБА_4, мати позивача та відповідача ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

У спірній квартирі проживає брат позивача - відповідач ОСОБА_2, який зареєструвався 15 липня 2015 року зі згоди попереднього власника - його матері ОСОБА_4, а 18 листопада 2016 року він зареєстрував у вказаній квартирі свого сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9, 10).

У січні 2017 року позивач зверталась до Шосткинського ВП ГУ НП в Сумській області з проханням надати допомогу у виселенні з її квартири відповідача ОСОБА_2, за наслідками розгляду якого їй була надана відповідь, що вказані правовідносини є цивільно-правовими і відсутні ознаки складу кримінального правопорушення (а. с. 11-13).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 вселився та зареєструвався у спірній квартирі зі згоди колишнього власника житла - його та позивача матері ОСОБА_4, зареєструвавши також свого малолітнього сина ОСОБА_3 Відтак, у зв'язку з припиненням права власності матері сторін ОСОБА_4 на спірне житло, суд дійшов висновку, що припинилось і сервітутне право відповідача, як члена її сім'ї на користування цим жилим приміщенням, оскільки право члена сім'ї на користування житлом є похідним від права власності особи, членом сім'ї якої вона є, ураховуючи обставини того, що відповідачі не є членами сім'ї позивача та факт чинення ними перешкод у користуванні позивачем своєю власністю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Вимогами частини 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

В силу частини першої статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (зокрема, подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Також, вказаного правового висновку щодо застосування норм права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц.

З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, ураховуючи обставини того, що відповідачі не є і не були членами сім'ї власника спірної квартири - позивача ОСОБА_1, а їх право користування вказаною квартирою було похідним від прав колишнього власника житла - ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, однак за життя заповіла спірну квартиру позивачу.

Також, установивши, що позивач позбавлена можливості користуватися спірним житлом, оскільки в ньому проживає сім'я відповідача, тобто, обставини того, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні належним їй майном, суд дійшов обґрунтованого висновку про усунення їй перешкод у здійсненні права власності на цю квартиру шляхом виселення відповідачів із вказаної квартири.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач несе витрати на утримання житла, а саме: сплачує комунальні послуги, зробив ремонт у квартирі, а також на відсутність скарг з боку сусідів не можуть слугувати підставами для зміни чи скасування рішення суду, оскільки не спростовують факт втрати відповідачами права користування цим житлом у зв'язку з припиненням права власності попереднього власника на вказану квартиру, зі згоди якого було зареєстровано в спірному житловому приміщенні ОСОБА_2

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12, постанову Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 759/2688/17-ц колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки у справах, в яких ухвалено вказані постанови, судами встановлені інші за змістом обставини та правовідносини.

Що стосується доводів апеляційної скарги на порушення оскаржуваним рішенням суду якнайкращих інтересів дитини, то колегія суддів наголошує на тому, що в силу статті 180 СК України саме на батьків покладений обов'язок утримувати дитину, в тому числі забезпечити її житлом, належними умовами проживання та інше, а не на позивача, членом сім'ї якої не є і ніколи не був малолітній ОСОБА_3

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 лютого 2019 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: В.І. Криворотенко

С.Г. Хвостик