справа № 274/726/19
провадження № 2-о/0274/68/19
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

03.04.2019 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Вдовиченко Т.М., з участю секретаря судового засідання Рудич М.О., представника заявниці ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бердичева цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту , що має юридичне значення,-

В с т а н о в и в :

Заявник звернулася до суду з заявою про встановлення факту загибелі її сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 при виконанні обов`язку військової служби 18.05.2016 року поблизу м. Авдіївка Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 зазначила, що 09.12.2015 року її сина ОСОБА_3 призвали на військову службу в Збройні Сили України за контрактом через Бердичівський ОМВК Житомирської області. Службу проходив на посаді сержанта-інструктора навчального взводу підготовки снайперів (вищого рівня) школи підготовки снайперів військової частини НОМЕР_1 . На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 169 від 11.12.2015 року солдат ОСОБА_3 був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.02.2016 року № 29 ОСОБА_3 було призначено на посаду сержанта-інструктора навчального взводу підготовки снайперів (вищого рівня) школи підготовки снайперів. На підставі розпорядження командувача Високомобільних десантних військ від 30.03.2016 року № 8/60/окп, наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.04.2016 року № 64 солдата ОСОБА_3 у складі взводної тактичної групи 04.04.2016 року було направлено у службове відрядження у зону бойових дій на Сході України. Відповідно до п. 1.26 наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 06.04.2016 року № 85 солдат ОСОБА_3 прибув у службове відрядження з метою виконання службового завдання та на підставі п. 2.27 цього ж наказу вибув у район виконання бойового завдання.
В кінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.
В період з 04.04.2016 року по 18.05.2016 року солдат ОСОБА_3 безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі м. Авдіївка Донецької області.
Як зазначено в акті від 04.06.2016 року № 2616 проведення службового розслідування факту загибелі солдата військової служби за контрактом ОСОБА_3 та акту про нещасний випадок ОСОБА_3 від 18.05.2016 року, солдат ОСОБА_3 з особовим складом ВТгр перебували на спостережному посту «Грузин». Після нічного обстрілу з боку російських збройних формувань спостережний пост був частково зруйнований та потребував додаткового укріплення. Укріплення спостережного поста проводилося за допомогою мішків з піском, які особовий склад переносив з спостережного пункту «Зеро». Під час проведення заходів щодо укріплення спостережного посту пролунав постріл, після якого солдат ОСОБА_3 крикнув, випустив мішок з рук, пробіг ще декілька кроків і впав. Його побратими підбігли до нього і почали надавати першу медичну допомогу та визвали лікарів. Так на підставі вищевказаних фактів можна дійти висновку, що солдат військової служби за контрактом ОСОБА_3 загинув внаслідок вогнепального кульового наскрізного поранення грудної клітини в ході обстрілу спостережного поста незаконними збройними формуваннями.
Відповідно до свідоцтва про смерть від 20.05.2016 р. серії НОМЕР_3 , довідки про причину смерті від 19.05.2016 р. № 929, ОСОБА_3 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Авдіївка Донецької області.
Згідно із витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.05.2016 р. № 97, солдата військової служби за контрактом ОСОБА_3 - сержанта-інструктора навчального взводу підготовки снайперів (вищого рівня) школи підготовки снайперів, було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення Збройних Сил України з 24.05.2016 р. у зв`язку зі смертю.
Відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 17.06.2016 р. № 2725, «вогнепальне кульове наскрізне поранення грудної клітини. Ушкодження внаслідок військових дій вогнепальної та іншої зброї» солдата ОСОБА_3 та причина смерті - пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.
За особисту мужність і високий професіоналізм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі, молодшого сержанта ОСОБА_3 було нагороджено орденом «За мужність» III ступеня (посмертно) .
Таким чином, заявник стверджує, що її син ОСОБА_3 був поранений та загинув 18.05.2016 року внаслідок збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України.
Звернення до суду, обумовлено, тим, що заявник має на меті визначення статусу ОСОБА_3 , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року.
Встановлення вказаного факту буде породжувати юридичні наслідки, а саме: визначення статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, виникнення права на справедливу компенсацію з боку Російської Федерації, як держави-агресора.
В судове засідання заявниця не з`явилася, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи в її відсутності, просила суд заяву задовольнити.
Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, покладаючись при вирішенні справи на думку суду.
Представник заінтересованої особи - Російської Федерації в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що 09.12.2015 року ОСОБА_3 призвали на військову службу в Збройні Сили України за контрактом через Бердичівський ОМВК Житомирської області. Службу ОСОБА_3 проходив на посаді сержанта-інструктора навчального взводу підготовки снайперів (вищого рівня) школи підготовки снайперів військової частини НОМЕР_1 . На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 169 від 11.12.2015 року солдат ОСОБА_3 був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.02.2016 року № 29 ОСОБА_3 було призначено на посаду сержанта-інструктора навчального взводу підготовки снайперів (вищого рівня) школи підготовки снайперів. На підставі розпорядження командувача Високомобільних десантних військ від 30.03.2016 року № 8/60/окп, наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.04.2016 року № 64 солдата ОСОБА_3 у складі взводної тактичної групи 04.04.2016 року було направлено у службове відрядження у зону бойових дій на Сході України. Відповідно до п. 1.26 наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 06.04.2016 року № 85 солдат ОСОБА_3 прибув у службове відрядження з метою виконання службового завдання та на підставі п. 2.27 цього ж наказу вибув у район виконання бойового завдання.
В період з 04.04.2016 року по 18.05.2016 року солдат ОСОБА_3 безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі м. Авдіївка Донецької області.
Згідно акту від 04.06.2016 року № 2616 проведення службового розслідування факту загибелі солдата військової служби за контрактом ОСОБА_3 та акту про нещасний випадок ОСОБА_3 від 18.05.2016 року, солдат ОСОБА_3 з особовим складом ВТгр перебували на спостережному посту «Грузин». Після нічного обстрілу з боку російських збройних формувань спостережний пост був частково зруйнований та потребував додаткового укріплення. Укріплення спостережного поста проводилося за допомогою мішків з піском, які особовий склад переносив з спостережного пункту «Зеро». Під час проведення заходів щодо укріплення спостережного посту пролунав постріл, після якого солдат ОСОБА_3 крикнув, випустив мішок з рук, пробіг ще декілька кроків і впав. Його побратими підбігли до нього і почали надавати першу медичну допомогу та визвали лікарів. Так на підставі вищевказаних фактів можна дійти висновку, що солдат військової служби за контрактом ОСОБА_3 загинув внаслідок вогнепального кульового наскрізного поранення грудної клітини в ході обстрілу спостережного поста незаконними збройними формуваннями.
Відповідно до свідоцтва про смерть від 20.05.2016 р. серії НОМЕР_3 , довідки про причину смерті від 19.05.2016 р. № 929 ОСОБА_3 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Авдіївка Донецької області.
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.05.2016 р. № 97, солдата військової служби за контрактом ОСОБА_3 - сержанта-інструктора навчального взводу підготовки снайперів (вищого рівня) школи підготовки снайперів, було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення Збройних Сил України з 24.05.2016 р. у зв`язку зі смертю.
Відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 17.06.2016 р. № 2725, «вогнепальне кульове наскрізне поранення грудної клітини. Ушкодження внаслідок військових дій вогнепальної та іншої зброї» солдата ОСОБА_3 та причина смерті - пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.
За особисту мужність і високий професіоналізм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі, молодшого сержанта ОСОБА_3 було нагороджено орденом «За мужність» III ступеня (посмертно) .
З 20.02.2014 року розпочалася тимчасова окупація території України, що підтверджується п. 2 ст. 1 Закону України №1207-VII від 15.04. 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21.04.2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20.02.2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин.
З даної заяви Верховної Ради України слідує, що в кінці лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Кабінету Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України.
Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16.03.2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27.03.2014 року "Територіальна цілісність України".
17.03.2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України від 15.03.2014 №891-VII, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18.03.2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Путіним "Договір про прийняття до Російської Федерації Автономну Республіку Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів".
21.03.2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон "О принятии в Российскую Федерацию Республики Крм и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя".
15.04.2014 року, з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації Верховною Радою України був прийнятий Закон про тимчасово окуповані території. Цей Закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07.04.2014 року) та "Луганської народної республіки" (27.04.2014 року).
Згідно з постановою Верховної Ради України №337-VIII від 21.04.2015 року "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм.
Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України.
11.05.2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областей відбувся так званий референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки».
23.08.2014 року розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)».
На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил». Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29.08.2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних Сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Росії проти України».
Іррегулярні збройні формування, задіяні Російською Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси. Це підтверджувалося численними затриманими громадянами Російської Федерації та військовослужбовцями Збройних Сил Російської Федерації.
Судом також визначено, що встановлення факту правомірності початкової інтервенції, яка мала наслідком за собою окупацію територій України, не є необхідним. Таким чином, даний міжнародний конфлікт може бути розслідуваний згідно норм Римського Статуту.
Згідно зі статтею 1 Закону України №1932-ХІІ від 06.12.1991 року "Про оборону України" збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України № 254-VІІІ від 17.03.2015 року "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
В абзаці 2 постанови Верховної Ради України №145-VІІІ від 04.02.2015 року "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" зазначено, що з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.
Також постановою Верховної Ради України № 129-VIII від 27.01.2015 року законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
Так, 15.01.2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: "Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх "співвітчизників, що проживають за кордоном"; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі".
Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи "Зниклі особи під час конфлікту в Україні" від 25.06.2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.
Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.
При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно із нормами Цивільного-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
При вирішенні даної справи судом враховується положення статті 2 Статуту ООН (ратифікований Указом Президії Верховної Ради СРСР від 20.08.1945 року і є обов`язковим для України та Російської Федерації в порядку правонаступництва за міжнародними договорами колишнього СРСР), відповідно до якої закріплено принцип суверенної рівності усіх членів ООН.
Пунктом 4 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005 року «Підсумковий документ Всесвітнього саміту 2005 року», визначено, що ООН знову заявляє, що терпимість, повага прав людини мають важливе значення для міжнародних відносин. Пункт 9 цієї Резолюції визнає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН. Пункт 120 згаданої Резолюції говорить про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції 60/1 говорить, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.
Стаття 3 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року) чітко встановлює, що кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність.
В силу статті 7 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української PCP №2148-VIII від 19.10.1973 року, ратифікований Указом Президії Верховної Ради СРСР № 4812-VIII від 18.09.1973 року і є обов`язковим для Російської Федерації в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР) нікого не може бути піддано катуванню чи жорстокому, нелюдському або принижуючому гідність поводженню.
Відповідно до статті 2 Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України №13/98-ВР від 14.01.1998 року, набув чинності для Російської Федерації на підставі Федерального Закону від 02.03.1999 року №42-ФЗ, далі - Договір) Високі Договірні Сторони, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань по Заключному акту Наради з безпеки і співробітництва в Європі, поважають територіальну цілісність одна одної і підтверджують непорушність існуючих між ними кордонів. Статтею 4 Договору передбачено, що Сторони докладають зусиль до того, щоб врегулювання всіх спірних проблем здійснювалося виключно мирними засобами, і співробітничають у відверненні та врегулюванні конфліктів і ситуацій, які зачіпають їхні інтереси.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.
05.12.1994 року був підписаний Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї (далі Будапештшський меморандум), пунктами 1 та 2 якого передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, а також зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Таким чином, порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.
Враховуючи викладене, а також те, що встановлення юридичного факту загибелі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 при виконанні обов`язку військової служби 18 травня 2016 року поблизу м. Авдіївка Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, необхідне для визначення його статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.
На підставі Конституції України, Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Закону України "Про оборону України", Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" керуючись ст.ст. 10, 19, 76, 77, 81, 263-265, 268, 273, 315 ЦПК України, суд, -
В и р і ш и в :

Заяву ОСОБА_2 , заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту , що має юридичне значення,-задовольнити.
Встановити факт загибелі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 при виконанні обов`язку військової служби 18.05.2016 року поблизу м. Авдіївка Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відповідно п.п.15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги можуть подаватися учасниками справи до або через відповідні суди.

Головуючий: Т.М. Вдовиченко