П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Голуб С.А., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою прокурора Солом`янського району міста Києва на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору про спільну діяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який мотивувала наступним:

10.02.2014 року між нею та відповідачем було укладено договір про спільну діяльність, за яким сторони зобов`язалися шляхом об`єднання майна і зусиль спільно здійснювати роботи у сфері господарської діяльності. Зокрема позивач зобов`язалася в термін не більше 3-х днів з моменту підписання договору передати ОСОБА_2 частину житлового будинку під літерою «К» по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 - передати їй двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Крім того, відповідач повинен був перерахувати їй грошовий внесок в розмірі 70 000 грн., однак не зробив цього. Не здійснював відповідач і передбаченої договором діяльності. На підставі викладеного позивач просила суд розірвати вищевказаний договір про спільну діяльність та зобов`язати відповідача повернути позивачу передану в рамках договору частину житлового будинку.

Після відкриття провадження по справі позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок під літерою «А» по АДРЕСА_4 загальною площею 761,7 кв.м. як на окрему одиницю нерухомого майна; визнати за нею право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 ; зобов`язати ОСОБА_2 передати їй за актом приймання-передачі вказаний житловий будинок.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року зазначений позов задоволений частково; визнано за ОСОБА_1 право власності на вищезгаданий житловий будинок загальною площею 761,7 кв.м. та надвірні будівлі та споруди; в задоволені решти позовних вимог відмовлено; вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, прокурор Солом`янського району міста Києва подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Скаргу мотивував тим, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що матеріали справи не містять жодних документів, які б підтверджували наявність будь-яких прав позивач на вищевказаний житловий будинок площею 761,7 кв.м. як до укладення договору про спільну діяльність, так і після цього. Задовольняючи позов, суд першої інстанції безпідставно застосував положення ст. 376 ЦК України, оскільки позивачем не доведено факту набуття права власності на новостворене нерухоме майно, яке згідно ст. 331 ЦК України виникає з моменту його державної реєстрації. При цьому договір про спільну діяльність від 10 лютого 2014 року, укладений між сторонами, не є документом, який підтверджує факт наявності та реєстрації права власності на об`єкт нерухомості. Не містять матеріали справи й доказів стосовно того, що новозбудоване нерухоме майно на час розгляду справи було прийняте в експлуатацію та пройшло державну реєстрацію. Матеріали справи також не містять будь-якої інформації щодо земельної ділянки, на якій знаходиться спірний будинок. Крім іншого, суд в порушення вимог ст. ст. 33, 35, 36 ЦПК України фактично прийняв рішення, яке стосується інтересів Київської міської ради як власника земельної ділянки, на якій він знаходиться, та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві як органу, на який покладено обов`язок приймати в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти, не залучивши їх до участі у розгляді справи. За таких умов апелянт вважає, що оскаржуване рішення не ґрунтується на вимогах закону.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.12.2014 року апеляційну скаргу прокурора задоволено, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14.07.2014 року скасоване, по справі ухвалене нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року рішення апеляційного суду міста Києва від 02.12.2014 року скасоване, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Підставою для скасування рішення суду став розгляд справи апеляційним судом у відсутність позивача, належним чином не повідомленої про дату, час і місце судового засідання.

В ході нового апеляційного розгляду справи стороні позивача поштовим зв`язком направлялися судові виклики за адресою, яку вона вказала в позовній заяві та касаційній скарзі. В той же час поштові відправлення з викликами на три різні дати судових засідань були повернуті до Київського апеляційного суду без вручення. У зв`язку з цим з метою належного інформування учасників справи про час та місце її розгляду судом на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщене оголошення про виклик позивача в судове засідання. Крім того секретарем судового засідання за допомогою телефонного зв`язку було особисто повідомлено позивача про дату, час і місце розгляду справи, про що в матеріалах справи наявна відповідна телефонограма.

На час судового засідання клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За час перебування справи в суді апеляційної інстанції позивач жодним чином не цікавилася станом своєї справи, відтак апеляційний суд робить висновок про те, що неявка в судове засідання позивача повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання не може вважатися поважною. Не з`явився в судове засідання і відповідач по справі, якого належним чином було про відмолено про дату, час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. За таких обставин колегія суддів апеляційного суду вважає можливим проводити розгляд справи у відсутність позивача та відповідача.

Під час розгляду справи апеляційним судом, а саме 06.12.2019 р., до суду надійшла заява ОСОБА_3 про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. В той же час, оскільки процесуальне законодавство, чинне на час подачі заяви та її розгляду судом, не передбачає можливості та процедури залучення до участі у справі третіх осіб на стадії апеляційного розгляду справи, апеляційним судом в судовому засіданні у задоволенні такої заяви було відмовлено.

За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду проходить до наступних висновків:

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що наведеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за позивачем право власності на нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з доведеності таких вимог та того, що відповідачем умови договору про спільну діяльність належно не виконані, письмова претензія позивача проігнорована, що призвело до порушення її прав як власника частини спірного житлового приміщення. За таких умов, враховуючи висновок судової будівельно-технічної експертизи, на підставі положень ст. 331 ЦК України суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що за позивачем має бути визнане право власності на окремий житловий будинок площею 761,7 кв.м. та відповідні надвірні будівлі та споруди. В той же час колегія суддів апеляційного суду вважає, що таких висновків суд першої інстанції дійшов без належного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до положень ст. 3 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення позивача до суду та вирішення справи судом першої інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Схожа норма діє й на даний час (ч.1 ст.4 ЦПК України).

З наведеної норми вбачається, що судовому захисту підлягають не всі права особи, свободи чи інтереси, а лише ті, які порушені, невизнані або оспорюванні.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала положеннями ст. 392 ЦК України, яка передбачає можливість визнання права власності за позовом власника у разі оспорювання або не визнання такого права іншими особами. При цьому таке оспорювання чи не визнання має бути не гіпотетичним, а виражатися у вчиненні конкретних дій, які об`єктивно та протиправно позбавляють особу або ускладнюють їй можливість користуватися своїм правом.

Ст. 10 ЦПК України (в редакції на час подачі позову та його вирішення судом) встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування судом самостійно таких доказів було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Такі ж правила діють й на час перегляду справи судом апеляційної інстанції (ст.ст. 12, 81 ЦПК).

Позивач, заявляючи вимогу про визнання за нею права власності на житловий будинок, обґрунтовувала це тим, що спірну нерухомість було фактично передано відповідачу за договором про спільну діяльність, а той не виконує його умов, зайняв будинок та не пускає туди позивача, чим фактично оспорює права позивача на нього. В той же час жодного доказу з приводу вчинення відповідачем таких дій, які б фактично свідчили про оспорювання чи невизнання законних прав позивача, відтак зумовлювали б її звернення до суду з вимогою про визнання за нею права власності, до суду представлено не було. За таких умов наявність порушеного прав позивача, яке потребувало судового захисту, належним чином не була підтверджена, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для задоволення позову.

Звертає увагу колегія суддів й на те, що, вимагаючи визнання за нею права власності на житловий будинок загальною площею 761,7 кв.м. на підставі невизнання відповідачем прав позивача на нього (будинок), до матеріалів справи не було подано й жодного доказу того, що позивач володіє (володіла) такими правами на об`єкт нерухомості із зазначеними характеристиками. Усі наявні у справі документи стосовно житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (АДРЕСА_4) в місті Києві стосуються об`єкта нерухомості із значно меншою площею та значно іншими ніж зазначено в позові та рішенні суду характеристиками.

Вказані обставини з точки зору суду апеляційної інстанції обумовлювали необхідність відмови в задоволені позову, в той час як суд першої інстанції безпідставно частково задовольнив вимоги ОСОБА_1 та визнав за нею право власності на спірний будинок.

Не може з точки зору колегії суддів апеляційного суду вважатися законним оскаржуване рішення ще й з огляду на наступне:

У відповідності до принципу диспозитивності цивільного судочинства, встановленого ч. 1 ст. 11 ЦПК України в редакції, чинній на час подачі позову та його вирішення судом першої інстанції, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Такий же принцип (диспозитивності) діє й на час апеляційного перегляду справи (ст. 13 ЦПК України).

Зважаючи на вказаний принцип, суд має право розглядати справи виключно в межах вимог та доводів, заявлених стороною по справі.

Своє рішення суд першої інстанції значною мірою ґрунтував на положеннях ст.331 ЦК України, яка врегульовує порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва. В той же час ні у своїй первісній позовній заяві, ні у заяві про збільшення позовних вимог позивач жодним чином не посилалася на вказані норми. При цьому мова йде не тільки про незазначення позивачем відповідної статті ЦК України, але й про те, що вона жодним чином взагалі не посилалася про такого роду обставини та правовідносини. Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовувала виключно фактом невизнання відповідачем вже наявного у неї права, взагалі не посилаючись на правовий механізм щодо виникнення чи визнання права власності на новостворене нерухоме майно. За таких умов суд першої інстанції грубо вийшов за межі заявлених позовних вимог, що додатково обґрунтовує незаконність оскаржуваного рішення.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування апеляційним судом судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, зважаючи на невірне вирішення справи судом першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України з позивача в дохід Держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 192,40 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора Солом`янського району міста Києва задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору про спільну діяльність та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід Держави судовий збір у розмірі 2 192,40 (дві тисячі сто дев`яносто дві) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді С.А. Голуб

К.П. Приходько