Номер провадження 22-ц/804/356/19 Суддя-доповідач Дундар І.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Дундар І.О.,

суддів: Корчистої О.І., Тимченко О.О.

за участю секретаря судового засідання Ситнік Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Бахмуті Донецької області цивільну справу № 234/15084/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд без дозволу батька

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 06 листопада 2018 року, ухвалене в залі суду у м. Краматорську Донецької області о 09-47 годині, повний текст рішення складено 08 листопада 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому вказала, що вона та відповідач є батьками неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з нею на тимчасово окупованій території України, а саме : у м. Макіївка Донецької області. Зазначила, що син буде продовжувати навчання у школі м. Маріуполя Донецької області, а тому їм необхідно періодично виїжджати в м. Маріуполь, крім того у подальшому у неї також буде потреба виїжджати на підконтрольну територію для відпочину та оздоровлення на морських курортах. Оскільки відповідач своєї згоди на виїзд дитини на підконтрольну Україні територію в її супроводі не дає, просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд та в'їзд неповнолітньої сина на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення в межах Донецької та Луганської областей, у супроводі матері або інших осіб, уповноважених за нотаріально посвідченою згодою матері, та на оформлення відповідних проїзних документів, без дозволу (згоди) та супроводу батька строком на 1 (один) рік з дня набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 06 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини без дозволу батька залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що її прохання до відповідача про надання дозволу на виїзд сина були в усній формі при зустрічі або телефонній розмові, тому незрозуміло які слід надати докази про відмову батька, який повідомляв про це в усній формі. Протягом півроку до звернення до суду відповідач відмовляв у наданні дозволу з підстав того, що він не має фізичної можливості перетнути лінію зіткнення (територію проведення антитерористичної операції та операції об'єднанних сил) та виїхати на територію населених пунктів України і оформити нотаріальний дозвіл (заяву) на виїзд дитини. В позовній заяві вона акцентувала увагу на тому, що причина виїзду є продовження навчання сина в КЗ «Маріупольська загальноосвітня школа I-III ступенів № 29 Маріуапольської міської ради Донецької області» учнем якої він є, що підтвердила довідкою. Просила надати дозвіл строком на 1 рік з дня набрання рішенням суду законної сили. Вважає у разі виїзду дитини з району проведення антитерористичної операції та операції об'єднаних сил, у її сина буде можливість отримати гідну освіту та розширити світогляд.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 зазначив, що при ухваленні рішення були порушені норми матеріального права, а тому просив рішення скасувати та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги. Підтвердив, що наданням дозволу на неодноразові виїзди дитини без його згоди як батька фактично не позбавить його можливості спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, що відповідатиме найкращим інтересам дитини, тобто він не заперечує проти надання такого дозволу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що після розрвання шлюбу син залишився проживати разом з позивачем, яка матеріально утримує дитину, дбає про його здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Він відмовляв у наданні дозволу на виїзд дитини в зв'язку з тим, що не має фізичної можливості перетнути лінію зіткнення територію проведення антитерористичної операції та операції об'єднанних сил) та виїхати на територію населених пунктів України і оформити нотаріальний дозвіл (заяву) на виїзд дитини. Наголошує на тому, що надання дозволу на неодноразовий виїзд дитини без його згоди як батька фактично не позбавить його можливості спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, що відповідатиме найкращим інтересам дитини, тобто він не проти надання такого дозволу. В тексті позовної заяви вказана причина виїзду, а саме : син вирішив продовжувати навчання у КЗ «Маріупольська загальноосвітня школа I-III ступенів № 29 Маріуапольської міської ради Донецької області» учнем якої він є, що підтверджується довідкою. Часові проміжки перебування дитини на окупованій території: просила надати дозвіл строком на 1 рік з дня набрання рішенням суду законної сили.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 вказала доводи, аналогічні викладеним у апеляційних скаргах.

В судове засідання учасники справи не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином?про що свідчать підписи на рекомендованих повідомленнях про вручення поштових відправлень.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що скарги підлягають задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 серпня 2003 року, який було розірвано рішенням Гірницького районного суду міста Макіївка Донецької області від 10 січня 2014 по справі №267/7579/13-ц. Від шлюбу мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає з матір'ю - ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивач не надала доказів про відмову батька у видачі згоди на перетин дитиною лінії зіткнення у супроводі лише матері, не зазначила, коли саме батько відмовив у виїзді дитини та з яких підстав, тому надання дозволу на неодноразові виїзди без згоди батька дитини фактично позбавить ОСОБА_3, можливості спілкуватись з сином та брати участь у його вихованні, що не відповідатиме найкращим інтересам дитини. Не конкретизовано також причини виїзду та часові проміжки перебування дитини на окупованій території України та на території, що підконтрольна органам державної влади України, з підтвердженням відповідними доказами.

Але такі висновки суду не відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері визначеноЗаконом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII.

Частина 2 статті 3 зазначеного Закону визначає, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Зазначені правила затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57.

Згідно п. 3, 4 даних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків

Згідно з пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого Наказом Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) № 222ог від 14 квітня 2017 року в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Згідно з пунктом 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку виїзд з неконтрольованої території громадян України які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи.

Тобто виїзд з неконтрольованої території на територію України не вимагає дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України.

Звертаючись з позовною заявою, ОСОБА_2 просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд та в`їзд її неповнолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 на переміщення через лінію зіткнення без згоди батька, ОСОБА_3, для навчання та оздоровлення, тобто вимоги зводяться на отримання дозволу на виїзд не за межі України, а переміщення в межах території України.

Діючими Законами України такі обмеження на пересування громадян України в межах території України не передбачені, а тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову.

Крім того, згідно із ч. 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

З апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 вбачається, що повністю визнає обставини, викладені в позові.

Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону висновок суду про відмову у задоволенні позову з підстав, зазначених судом, не відповідає нормам матеріального права.

Згідно п. 4 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За встановлених обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 06 листопада 2018 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд без дозволу батька задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд та в`їзд ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та які розташовані на лінії зіткнення (територія проведення антитерористичної операції та операції об'єднаних сил) в межах Донецької та Луганської областей у супроводі матері, ОСОБА_2 або інших осіб, уповноважених за нотаріально посвідченою згодою матері та на оформлення відповідних проїзних документів без дозволу та супроводу батька ОСОБА_3 строком на один рік з дня набрання рішенням законної сили.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді: