ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/4116/16 Номер провадження 22-ц/814/103/19Головуючий у 1-й інстанції Кононенко С.Д. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Обідіної О.І.,Пилипчук Л.І.

секретаря Лимар О.М.,

за участі: представника відповідача - адвоката Довбенко О.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Полтава-банк»

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 01 серпня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Кононенко С.Д. в м. Полтаві

по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Полтава-банк» про визнання недійсним положення кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом. Просила визнати недійсним третейське застереження зазначене у пункті 6.5 кредитного договору від 02 вересня 2011 року № 667 та у пункті 3. 2 договору застави від 14 червня 2012 року, укладених між нею та банком, відповідно до якого судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони у зв'язку з цим договором, вирішуються у порядку загальної юрисдикції, у тому числі в третейських судах відповідно до регламенту постійно діючого третейського суду, до якого передається спір за вибором банку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 01 серпня 2017 року, позов ОСОБА_3 до ПАТ «Полтава-Банк» задоволено.

Визнано недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у пункті 6.5 ст.6 кредитного договору № 667 від 02 вересня 2011 року про надання ОСОБА_3, ПАТ «Полтава-Банк» споживчого кредиту

Визнано недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у пункті 3.2 договору застави від 14 червня 2012 року укладеної між ОСОБА_3 та ПАТ «Полтава-Банк».

Стягнуто з ПАТ «Полтава-Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення оскаржив ПАТ «Полтава-Банк», в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та не неврахування судом тих обставин, що до позовних вимог ОСОБА_3 не був застосований строк позовної давності, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 02 вересня 2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Полтава-банк» укладено договір № 667 про отримання споживчого кредиту.

14 червня 2012 року додатковою угодою № 1 до зазначеного договору позивачу відкрито невідновлювальну кредитну лінію зі строком дії до 01 вересня 2017 року.

На забезпечення виконання умов основного кредитного договору та додаткової угоди до нього 14 червня 2012 року між позивачем ОСОБА_3, та банком укладено договір застави, предметом якого визначено належний позивачу транспортний засіб, автомобіль, легковий комбі, марки, моделі «Fiat Cinquecento», випуску 2012 року, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідач 18 листопада 2016 року звернувся з позовною заявою про звернення стягнення на зазначене заставне майно до Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз».

Зазначав,що у пункті 6.5 кредитного договору від 02 вересня 2011 року № 667 міститься третейське застереження.

Пунктом 6.5 кредитного договору передбачено, що спори між сторонами цього договору вирішуються у порядку загальної юрисдикції, в тому числі у третейських судах, відповідно до регламенту постійно діючого третейського суду, до якого передається спір за вибором банку.

За умовами пункту 3.2 договору застави звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду або за рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» відповідно до регламенту цього третейського суду або в позасудовому порядку.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору кредит надавався позивачу як позичальнику на споживчі потреби.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що третейські застереження не відповідають вимогам Закону України «Про третейські суди», оскільки, кредитний договір за своєю правовою природою є споживчим, а договір застави має акцесорний характер та укладений на забезпечення його виконання.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитись з вказаним висновком.

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Особливості регулювання відносин між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, механізм їх захисту та основи державної політики у сфері захисту прав споживачів визначені у Законі України «Про захист прав споживачів».

Згідно з положеннями пункту 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, у тому числі й у фінансовій галузі.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється й на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом від 03 лютого 2011 року № 2983-VI), незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом від 03 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду повноваження з вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб'єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

З огляду на зазначене, суд першої інстанцій, встановивши, що кредитний договір за своєю правовою природою є споживчим, дійшов обгрунтованого висновку про невідповідність договору у відповідній частині вимогам чинного законодавства, зокрема вимогам пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди».

Разом з тим, районний суд жодним чином в рішенні суду не дав оцінки заяві ПАТ «Полтава-банк» про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

При цьому у разі пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Позивачу було достеменно відомо про вчинення правочинів та вона була обізнана з умовами кредитного договору та договору застави, оскільки їх безпосередньо підписувала 2 вересня 2011р. та 14 червня 2012р. відповідно.

Проте, до суду з позовом ОСОБА_3 звернулася лише у грудні 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, не зазначивши наявності причин неможливості такого звернення упродовж трьох років з часу укладання правочинів.

Отже, при обгрунтованості позовних вимог щодо визнання недійсним пункту 6.5 ст.6 кредитного договору від 02 вересня 2011 року № 667 позивачу слід відмовити в задоволенні цих вимог у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Разом з тим, договір застави, укладений сторонами 14 червня 2012р. є акцесорним зобов'язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов'язання та виникає і існує лише за умови існування основного, забезпеченого договору, яким у даному випадку є кредитний договір. Акцесорний договір не є споживчим договором, а сторона такого договору не є споживачем, оскільки вказаний договір не направлений на задоволення особистих потреб поручителя.

Вимоги пункту 14 ст.6 Закону України "Про третейські суди" щодо обмеження компетенції третейських судів не поширюється на спори, що виникають з акцесорних договорів навіть за умови, якщо такими договорами забезпечено виконання зобов'язання за споживчим договором.

Дане твердження колегії суддів узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018р. у справі № 755/11648/15-ц.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині не відповідають наведеним нормам матеріального права, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 374 п.2 ч.1, 376, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Полтава-банк» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 01 серпня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Полтава-банк».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О.В. Прядкіна

Судді: О.І.Обідіна

Л.І. Пилипчук

Повний текст постанови складено 18.01.2019 р.