Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2134/17 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 48 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №278/2134/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання Ѕ частки житлового будинку та земельної ділянки об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна та припинення права власності відповідача на ј частку будинку та земельної ділянки

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Грубіяна Є.О. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 У серпні 2018 року, уточнивши позовні вимоги, просила визнати Ѕ частку житлового будинку та Ѕ частку земельної ділянки від загальної площі 0,21 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 та зареєстровані за ОСОБА_2, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; поділити майно, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя, а саме: визнати право власності в рівних частках на ј частку вищезазначених житлового будинку та земельної ділянки; припинити з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, право ОСОБА_2 на ј частку житлового будинку та земельної ділянки, з виплатою грошової компенсації у розмірі ј від суми оціночної вартості, а саме - 407 628 грн.; розділити між сторонами спільне сумісне майно, а саме: меблі, побутову техніку, посуд, люстри, постільну білизну та інші предмети домашнього вжитку (а.с.227-234 т.1).

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 12 листопада 2010 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 Спільне життя не склалося, шлюбні відносини фактично припинені та до суду спрямований позов про розірвання шлюбу. За період спільного проживання завдяки її праці та грошовим внескам вартість Ѕ частки житлового будинку та земельної ділянки істотно збільшилася. Спільне проживання сторін неможливе. Так, Житомирським районним судом Житомирської області відповідача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2018 року позов задоволено частково. Визнано 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Виділено сторонам у власність по 1/4 частині житлового будинку та по 1/4 частині земельної ділянки, припинивши право спільної сумісної власності подружжя на таке майно. Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/4 частину житлового будинку та на 1/4 частину земельної ділянки, із компенсацією такої частини майна на його користь за рахунок коштів ОСОБА_1, внесених на депозитний рахунок суду у розмірі 407 628 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача та користь позивача судові витрати у розмірі 6 260 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в частині задоволених вимог та змінити розподіл судових витрат. Зазначає, що спірний житловий будинок із земельною ділянкою є його особистою приватною власністю, а суд необґрунтовано змінив статус майна на спільне сумісне, оскільки на належній йому земельній ділянці він збудував житловий будинок із мансардним поверхом, який здав в експлуатацію в лютому 2009 року, а відповідач була заміжня за ОСОБА_3 та розірвала із ним шлюб в червні 2010 року. Суд не призначав експертизи для визначення, чи дійсно завдяки затратам позивача вартість будинку збільшилася внаслідок добудов або перебудов та на яку суму. Не були заявлені вимоги про визнання права власності, хоча право власності припинено. У матеріалах справи відсутні докази засудження його за вчинення умисного злочину щодо спричинення позивачеві тілесних ушкоджень у спірному житловому будинку, а тому висновки суду щодо неможливості його користування частиною садиби наряду із позивачкою є голослівними. Суд не мав підстав для постановлення рішення про припинення права особи на частку в спільному майні при відсутності всіх чотирьох умов, встановлених диспозицією норми частини першої ст.365 ЦК України. Окрім того, він не згоден на припинення його права власності та отримання грошової компенсації, бо у нього немає іншого житла на відмінність від позивачки, яка має дві квартири. Суд без вирішення заяви про відвід судді по суті залишив її без розгляду, що призвело до порушення засад цивільного судочинства та обмеження його процесуальних прав.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зокрема зазначає, що встановивши, що вартість спірного будинку істотно збільшилася внаслідок здійснення за час шлюбу поліпшення (реконструкції та ремонтних робіт) за рахунок спільних трудових чи грошових затрат сторін, що призвело до істотного збільшення вартості будинку та його якісних характеристик, суд обґрунтовано визнав половину будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю сторін. Майно відповідача за час перебування його у шлюбі з позивачкою збільшилося у об'ємі. Так, із моменту введення будинку в експлуатацію загальна та житлова площа збільшилася майже у двічі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в задоволений частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Апеляційний суд не перевіряє рішення суду першої інстанції в частині відмови у поділі предметів домашнього вжитку, оскільки в цій частині воно не оскаржується.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що відповідно до державного акта серії НОМЕР_4 виданого 07 червня 2007 року, ОСОБА_2 на праві власності належала земельна ділянка площею 0,21 га з кадастровим номером НОМЕР_3 яка знаходиться в с. Перлявка Житомирського району Житомирської області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с.5 т.1). Акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за 92.

Актом державної приймальної комісії від 29 грудня 2008 року прийнятий в експлуатацію закінчений будівництвом двоповерховий житловий будинок (загальною площею 129 кв. м, житловою площею 22,9 кв. м, із кількість кімнат -1) із надвірними спорудами в АДРЕСА_2 (а.с.121 т.1).

Було видано свідоцтво про право власності від 27 березня 2009 року, яким посвідчувалося, що житловий будинок №10, який розташований в АДРЕСА_2 в цілому на праві приватної власності належав ОСОБА_2 (а.с.122 т.1). Право власності на будинок зареєстровано в БТІ 07 квітня 2009 року.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєструвати шлюб 12 листопада 2010 року (а.с.4 т.1).

Взамін свідоцтва про право власності від 27 березня 2009 року на підставі рішення виконкому Корчацької сільської ради від 15 грудня 2011 року №53 видано свідоцтво від 04 травня 2012 року, яким посвідчувалося, що житловий будинок АДРЕСА_2, в цілому на праві приватної власності належить ОСОБА_2 (а.с.124 т.1). Право власності зареєстроване за ОСОБА_2 у БТІ 04 травня 2012 року

За договором від 13 серпня 2012 року, посвідченим у нотаріальному порядку, ОСОБА_2 передав безоплатно у власність (подарував), а його дружина ОСОБА_1 прийняла у власність Ѕ ід. частину спірного житлового будинку (а.с.109-112 т.2). Право власності за ОСОБА_1 на Ѕ частку спірного житлового будинку зареєстроване у БТІ 09 листопада 2012 року.

Договором від 13 серпня 2012 року, також посвідченим у нотаріальному порядку, ОСОБА_2 передав безоплатно у власність (подарував), а його дружина ОСОБА_1 прийняла у власність Ѕ частку земельної ділянки, загальної площею 0,21 га, цільове призначення якої будівництво та обслуговування житлового будинку, із кадастровим номером НОМЕР_3 яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.103-105 т.2).

Отже, земельна ділянка (2007 рік) та житловий будинок (2008-2009 роки) були набуті ОСОБА_2 до шлюбу з ОСОБА_1 (2010 рік).

Разом із тим, якщо майно дружини або чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (зміст ст.62 СК України).

Так, на час прийняття будинку в експлуатацію та видачі свідоцтва про право власності 2009 року, тобто до реєстрації шлюбу відповідачем із позивачкою, загальна площа будинку складала 129 кв. м, а житлова - 22,9 кв. м (одна кімната). Проте після реєстрації сторонами шлюбу та на час видача взамін свідоцтва про право власності 2012 року загальна площа спірного житлового будинку істотно збільшилася до 209,1 кв. м, а житлова площа - до 66,1 кв. м (три кімнати), а тому висновок суду першої інстанції про те, що за час шлюбу сторін житловий будинок в цілому істотно збільшився у своїй вартості ґрунтується на матеріалах справи (а.с.139-141 т.1 технічний паспорт, що виготовлений станом на 29 грудня 2017 рік).

Сторонами не спростовані належними та допустимими доказами ті обставини, що спірний житловий будинок в цілому істотно збільшився у своїй вартості за рахунок трудових затрат відповідача та грошових і трудових затрат із боку позивачки, тобто спільних затрат.

Відповідач подарував позивачці Ѕ ід. частину житлового будинку та у матеріалах справи відсутні докази визнання такого договору або його окремих частин недійними. Відсутні й у договорі посилання на те, що у такий спосіб відбувся поділ будинку, а тому апеляційний суду погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що Ѕ частину житлового будинку та Ѕ частину спірної земельної ділянки слід визнати об'єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1, приймаючи до уваги також й те, що земля слідує за нерухомим майном, яке розташоване на ній. Вищевикладеним повністю спростовуються доводи апеляційної скарги стосовно цієї позовної вимоги, а тому вони не змінюють висновків суду першої інстанції у даній частині позову.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Суду не надано сторонами доказів того, що між ними встановлена домовленість про інше. Закон же з цього приводу обмежень також не містить, а лише зазначає про те, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отож, апеляцій суд не вбачає неправильного застосування норм матеріального права при виділенні сторонам у власність по ј частині житлового будинку та земельної ділянки, із припиненням права спільної сумісної власності подружжя на таке майно. Доводи апеляційної скарги з приводу способу поділу майна, що є у спільній сумісній власності, не ґрунтуються на нормах закону.

Разом із тим, колегія суддів вважає слушними заперечення ОСОБА_2 відносно незаконності позбавлення його права власності на ј частину житлового будинку та земельної ділянки в порядку норм ст.365 ЦК України.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку в спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку в спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстави, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку в спільному майні за вимогою інших співвласників.

Не можна вважати ј частину житлового будинку незначною. У матеріалах справи також відсутні належні та допустимі докази того, що ј частину житлового будинку, загальна площа якого 209,1 кв.м та житлова - 66,1 кв.м., неможливо виділити в натурі та що спірний житловий будинок можна вважати неподільною річчю. Припинивши право відповідача на частку в спірному житловому будинку та - пропорційного до цієї частки право на земельну ділянку, на якій розташована садиба, суд першої інстанції виходив із того, що спільне володіння і користування будинком та земельною ділянкою є неможливим, пославшись на засудження відповідача за нанесення умисно позивачці тілесних ушкодження в даному будинку. При цьому суд першої інстанції не врахував визначальну обставину при вирішенні даного спору, що за відсутності іншого житла у відповідача таке припинення завдасть його інтересам істотної шкоди. ОСОБА_1 не спростований факт відсутності у ОСОБА_2 іншого житла. Окрім того, припинення частки відповідача не можна вважати й справедливим із огляду на дійсність договорів дарування. Не можна у примусовому порядку за приписами ст.365 ЦК України припинити право за вимогою іншого співвласника, навіть якщо вона попередньо внесла на депозитний рахунок суду певну суму, оскільки рішенням суду в цій частині позову завдано істотної шкоди інтересам ОСОБА_2

Апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про припинення права власності ОСОБА_2 на ј частину житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, із компенсацією йому такої частини майна за рахунок коштів ОСОБА_1, внесених на депозитний рахунок суду в розмірі 407 628 грн., та ухвалює в цій частині нове судове рішення, яким відмовляє у задоволенні даних позовних вимог, оскільки у цій частині позову має місце неправильне застосування положень ст.365 ЦК України, тобто матеріального права, що узгоджується із нормами ст.376 ЦПК України. У решті рішення щодо задоволених вимог залишається без змін.

Доводи апеляційної скарги відносно заявленого судді першої інстанції відводу не визнаються судом апеляційної інстанції обґрунтованими.

Відповідно до частини 13 ст.141 ЦПК України суд змінює розподіл судових витрат. Судові витрати покладаються на відповідача пропорційного до задоволених вимог, тобто в сумі 4 173 грн. 34 коп. На позивача покладається судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги, пропорційно відмовленим вимогам, тобто в сумі 2 666 грн. 66 коп.

Зайво сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 11 400 грн. 44 коп. повертається ОСОБА_2, що відповідає приписам Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про припинення права власності ОСОБА_2 на ј частину житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, із компенсацією йому такої частини майна за рахунок коштів ОСОБА_1, внесених на депозитний рахунок суду в розмірі 407 628 грн., скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні даних позовних вимог.

Рішення в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, з 6 260 грн. до 4 173 грн. 34 коп.

У решті рішення щодо задоволених вимог залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1; АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2; АДРЕСА_2) 2 666 грн. 66 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Повернути ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2; АДРЕСА_2) зайво сплачений судовий збір у розмірі 11 400 грн. 44 коп. відповідно до квитанції від 13 листопада 2018 року №52.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 11 лютого 2019 року.