Провадження № 22-ц/801/140/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 рокуСправа № 127/26830/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів: Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

учасники справи:

позивач : ОСОБА_3,

відповідач : ОСОБА_4,

відповідач : ОСОБА_5,

відповідач : ОСОБА_6,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Сичука М.М., дата складання повного тексту рішення відсутня, -

в с т а н о в и в :

16 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22 листопада 2013 року між ним та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір позики грошей, згідно якого відповідач ОСОБА_4 отримав грошові кошти в сумі 10000 доларів США як позику з умовою їх повернення до 20 грудня 2013 року.

Відповідно до пункту 6.1, 6.2 договору позики даний договір укладається за згодою дружини позичальника ОСОБА_5, про що остання ставить підпис в договорі позики та підтверджує, що кошти необхідні для потреби сім'ї. Позичальник підтверджує, що отримані кошти підуть на потреби сім'ї.

Оскільки договір позики укладений за згодою дружини ОСОБА_4, а відтак кошти отриманні її чоловіком у борг є спільною сумісною власністю подружжя, та відповідачі підтвердили, що кошти потрібні для інтересів сім'ї, то ОСОБА_5 має нести солідарну відповідальність у відповідності до статті 541 ЦК України.

Згідно з пунктом 4.2, 5.1 договору позики позика повертається позичальником шляхом передачі позикодавцю готівкою грошових коштів в сумі зазначеній в даному договору. Повернення коштів має відбуватись за місцем проживання позикодавця. У разі несвоєчасного повернення основної суми боргу позичальник сплачує суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 36 % річних від простроченої суми.

Позивач неодноразово звертався до відповідачів щодо повернення отриманих грошових коштів, однак останні усіляко уникають розмов.

ОСОБА_6 відповідно до договору поруки від 22 листопада 2013 року. укладеного між ним та позивачем поручився перед ОСОБА_3 відповідати як солідарний боржники у повному обсязі за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за договором позики у разі несвоєчасної сплати позичальником суми позики та процентів, індексу інфляції, 36 % річних.

Станом на 13 грудня 2016 року заборгованість ОСОБА_4 перед позивачем за договором позики від 22 листопада 2013 року становить 20731,44 доларів США, з них 10000 основний борг, 10731,44 доларів США 36 процентів річних.

Виходячи з наведеного, оскільки позичені кошти відповідачі не повертають, ОСОБА_3 просив суд:

1)стягнути з ОСОБА_4 на його користь суму боргу за договором позики від 22 листопада 2013 року в розмірі 20731,44 доларів США, що станом на 14 грудня 2016 року еквівалентно 541273,44 грн., яка включає в себе: основний борг - 10000,00 доларів США, що еквівалентно 261088,20 грн.; 36 % річних - 10731,44 доларів США, що еквівалентно 280185,24 грн.;

2)стягнути з ОСОБА_5 солідарно з ОСОБА_4 на його користь 20731,44 доларів США, що станом на 14 грудня 2016 року еквівалентно 541273,44 грн., яка включає в себе: основний борг - 10000,00 доларів США, що еквівалентно 261088,20 грн.; 36 % річних - 10731,44 доларів США, що еквівалентно 280185,24 грн.;

3)стягнути з ОСОБА_6 солідарно з ОСОБА_4 на його користь суму боргу у розмірі 20731,44 доларів США, що станом на 14 грудня 2016 року еквівалентно 541273,44 грн., яка включає в себе: основний борг - 10000,00 доларів США, що еквівалентно 261088,20 грн.; 36 % річних - 10731,44 доларів США, що еквівалентно 280185,24 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 22.11.2013 року в розмірі 20731 (двадцять тисяч сімсот тридцять один) долар США 44 центи, що станом на 25.10.2018 року еквівалентно 584898 (п'ятсот вісімдесят чотири тисячі вісімсот дев'яносто вісім) гривень 13 копійок, яка включає в себе: основний борг 10000 доларів США 00 центів, що еквівалентно 282130 гривень 97 копійок; 36% річних в розмірі 10731 долар США 44 центів, що еквівалентно 302767 гривень 16 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_5 солідарно з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 20731 (двадцять тисяч сімсот тридцять один) долар США 44 центи, що станом на 25.10.2018 року еквівалентно 584898 (п'ятсот вісімдесят чотири тисячі вісімсот дев'яносто вісім) гривень 13 копійок, яка включає в себе: основний борг 10000 доларів США 00 центів, що еквівалентно 282130 гривень 97 копійок; 36% річних в розмірі 10731 долар США 44 центів, що еквівалентно 302767 гривень 16 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_6 солідарно з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 20731 (двадцять тисяч сімсот тридцять один) долар США 44 центи, що станом на 25.10.2018 року еквівалентно 584898 (п'ятсот вісімдесят чотири тисячі вісімсот дев'яносто вісім) гривень 13 копійок, яка включає в себе: основний борг 10000 доларів США 00 центів, що еквівалентно 282130 гривень 97 копійок; 36% річних в розмірі 10731 долар США 44 центів, що еквівалентно 302767 гривень 16 копійок.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 5412 гривень 73 копійки.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у визначений договором позики строк ОСОБА_4 у добровільному порядку позичені кошти не повертає внаслідок чого утворилася заборгованість станом на 14 грудня 2016 року, яка становить 20731,44 доларів США, що станом на 25 жовтня 2018 року еквівалентно 584898,13 грн. яка включає в себе: основний борг 10000,00 доларів США, що еквівалентно 282130,97 грн.; 36 % річних в розмірі 10731,44 доларів США, що еквівалентно 302767,16 грн. Зазначена сума підлягає стягненню з ОСОБА_4, при цьому оскільки договір позики укладений за згодою дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_5, а відтак кошти, отриманні у борг чоловіком є спільною сумісною власністю подружжя, тому ОСОБА_5 несе солідарну відповідальність у відповідності до вимог ст. 541 ЦК України за виконання зобов'язань за договором позики її чоловіком ОСОБА_4, а тому підлягають задоволенню вимоги також до ОСОБА_5, а також до ОСОБА_6, який є поручителем відповідно до договору поруки від 22 листопада 2013 року.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_4, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати частково та ухвалите нове про відмову в задоволенні позову.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для стягнення заборгованості по процентам в доларах США, оскільки саме у національній валюті підлягають обчисленню та стягненню проценти, на що звертає увагу ВСУ у справі № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року, у справі № 6-771цс15 в постанові від 27 січня 2016 року.

Крім цього, пунктом 3.1 договору позики передбачено, що строк повернення позики сторонами встановлений до 20 грудня 2013 року. Таким чином, зі спливом строку на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, а тому після 20 грудня 2013 року позивач не міг нараховувати проценти. Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою ВС у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження 14-10цс18.

Також зазначає, що ОСОБА_5 не несе солідарну відповідальність за зобов'язаннями ОСОБА_4 перед позивачем, оскільки договором позики на відповідача не покладено солідарного обов'язку його виконання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення як необґрунтовану, а рішення суду - залишити без змін.

У судовому засіданні представник апелянта підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник позивача просила залишити рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

За змістом частини першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції частково не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

22 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_4 отримав кошти в сумі 10000,00 доларів США як позику (п. 1.1), з умовою їх повернення до 20 грудня 2013 року (п. 3.1). Отримання ОСОБА_4 позики в сумі 10000,00 доларів США підтверджується також підписаною ним розпискою.

Пунктом 5.1. договору позики передбачено, у випадку, коли позичальник не поверне суму позики в строк, обумовлений п. 3.1 цього договору, він зобов'язаний сплатити суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, також 36 відсотків річних від простроченої суми.

Пунктом 6.1, 6.2 договору позики передбачено, що даний договір укладається за згодою дружини позичальника ОСОБА_5, про що остання ставить підпис в договорі позики та підтверджує, що кошти необхідні для потреби сім'ї. Позичальник підтверджує, що отримані кошти підуть на потреби сім'ї.

22 листопада 2013 року укладено договір поруки між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, відповідно до якого ОСОБА_6 поручився перед ОСОБА_3 відповідати як солідарний боржники у повному обсязі за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за договором позики у разі несвоєчасної сплати позичальником суми позики та процентів, індексу інфляції, 36 % річних.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_4 отримав 10000 доларів у позивача в позику, однак у строк встановлений договором кошти не повернув, а тому наявні правові підстави для стягнення заборгованості за договором позики з відповідачів. При цьому, суд виходив з того, що ОСОБА_5 давала згоду на отримання позики, а тому несе солідарний обов'язок по поверненню коштів з ОСОБА_4. Крім цього, ОСОБА_6 є поручителем за зобов'язаннями ОСОБА_4 перед позивачем, а тому також несе солідарну відповідальність за зобов'язаннями ОСОБА_4

Зазначений висновок суду першої інстанції зроблений за неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «;Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-284цс17, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини, а також постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 754/11513/15-ц.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції не звернув уваги на положення статті 533 ЦК України та дійшов помилкового висновку про стягнення суми боргу в доларах США, в еквіваленті у гривнях станом на день ухвалення рішення, тоді як слід було стягнути грошове зобов'язання у гривнях з визначенням сторонами грошового еквіваленту в іноземній валюті (доларах США), що не заборонено положеннями статей 524, 533 ЦК України.

Висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики від 22 листопада 2013 року в розмірі 20731 долар США 44 центи, що станом на 25 жовтня 2018 року еквівалентно 584898 гривень 13 копійок, яка включає в себе: основний борг 10000 доларів США 00 центів, що еквівалентно 282130 гривень 97 копійок; 36 % річних в розмірі 10731 долар США 44 центів, що еквівалентно 302767 гривень 16 копійок, суд апеляційної інстанції також вважає помилковим, оскільки правових підстав для стягнення заборгованості по процентам у доларах США у суду першої інстанції не було, а тому в цій частині аргументи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Крім цього, місцевий суд стягнув заборгованість по процентам в доларах США перерахувавши курс станом на 25 жовтня 2018 року, тоді як у позові позивач просив стягнути заборгованість по процентам станом на 14 грудня 2016 року, тим самим суд вийшов за межі позовних вимог.

Також колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи позов до ОСОБА_6 не звернув увагу, що порука є припиненою, оскільки з дня повернення коштів за договором позики, а саме 20 грудня 2013 року по день звернення позивача у суд з позовом пройшло більше шести місяців, а тому відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука є припиненою і правових підстав для задоволення позову до ОСОБА_6 не було.

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що позивачем доведено позовні вимоги в сумі 10000 доларів США (основна сума боргу), а також в сумі 280185,02 гривень 36 відсотків річних /розмір процентів, який передбачений договором позики, 10731,44 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 14 грудня 2016 року становить 280185,02 гривень/.

Ураховуючи, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового, тому розмір основного боргу за договором позики 10000 доларів США необхідно перерахувати за офіційним курсом НБУ станом на день прийняття постанови, що становить (10000 х 28,166809) 281668,09 гривень, який й підлягає стягненню солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_8.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що приписи статті 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 5.1 договору позики передбачено, що у випадку, коли позичальник не поверне суму позики в строк, обумовлений пунктом 3.1 цього договору, він зобов'язаний сплатити суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, також 36 відсотків річних від простроченої суми.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 заборгованості по процентам 36 % річних, передбачений пунктом 5.1 договору позики, є правомірними та ґрунтується на нормах матеріального права та умовах договору позики.

Аргументи апеляційної скарги про те, що зі спливом строку на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, а тому після 20 грудня 2013 року позивач не міг нараховувати проценти, що узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою ВС у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження 14-10цс18, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки у даній справі фактичні обставини не є тотожними зі обставинами справи № 444/9519/12, адже проценти встановлені у договорі позики, який є предметом розгляду, саме як відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а не проценти за користування позикою та їх нарахування відбувається саме після закінчення строку повернення позики, за порушення грошового зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 не несе солідарну відповідальність за зобов'язаннями ОСОБА_4 перед позивачем, оскільки договором позики на відповідача не покладено солідарного обов'язку його виконання, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ОСОБА_5 являючись дружиною відповідача ОСОБА_4 погодилася з умовами договору позики та підтвердила, що кошти отримані за її згодою та необхідні для потреби сім'ї, про що ОСОБА_5 поставила свій підпис в договорі. Тому, оскільки договір позики укладений за згодою дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_5, а відтак кошти, отриманні у борг чоловіком є спільною сумісною власністю подружжя, відповідач ОСОБА_5 несе солідарну відповідальність у відповідності до вимог статті 541 ЦК України за виконання зобов'язань за договором позики її чоловіком ОСОБА_4

Підсумовуючи наведене, апеляційна скарга частково заслуговує на увагу, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, з ОСОБА_4, ОСОБА_5 слід стягнути в рівних частинах на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання позовної заяви в сумі 5412 гривень 73 копійки /т.1 а. с. 1/ та 352 гривні 40 копійок за подання заяви про забезпечення позову /т. 1 а. с.143/.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 22 листопада 2013 року станом на 16 січня 2019 року в розмірі 281668 (двісті вісімдесят одна тисяча шістсот шістдесят вісім) гривень 09 копійок, що станом на 16 січня 2019 року згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 10000 доларів США, а також 280185 (двісті вісімдесят тисяч сто вісімдесят п'ять) гривень 02 копійки 36 відсотків річних.

В іншій частині позовних вимоги відмовити.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання позовної заяви в сумі 5412 (п'ять тисяч чотириста дванадцять) гривень 73 копійки, 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 40 копійок за подання заяви про забезпечення позову.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис Т. О. Денишенко

Підпис В. П. Рибчинський

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота

Повний текст постанови складено 17 січня 2019 року.