У Х В А Л А

23 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 643/1224/19

провадження № 61-22813 ск 19

Верховний Суд у складі колегії судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Сімоненко В. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми у розмірі 15 286, 78 грн,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача пеню за прострочку виконання грошового зобов`язання щодо фактично наданих правових послуг у розмірі 13 870 грн, інфляційні втрати за період прострочки виконання грошового зобов`язання з 01 січня 2018 року по 01 січня 2019 року у розмірі 534,95 грн, 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 113,42 грн. за період з 25 січня 2018 року по 24 січня 2019 року та суму сплаченого судового збору у розмірі 768,40 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 07 грудня 2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про надання правових послуг для захисту успадкованих ним майнових прав на житловий будинок АДРЕСА_1 після смерті його матері. Строк дії договору до 31 грудня 2015 року.

07 лютого 2015 року з відповідачем була погоджена калькуляція на необхідні за договором правові послуги на суму 8 800 грн. Усі заплановані правові послуги були фактично надані відповідачу, що підтверджується актом їх передання-прийняття від 25 серпня 2015 року. За цим актом відповідач мав сплатити позивачу 3 800 грн. у строк до 31 серпня 2015 року, але свій обов`язок він не виконав.

26 вересня 2015 року позивачем на адресу відповідача направлена вимога № 190 про виконання договору. Даний лист відповідач отримав 05 жовтня 2015 року, однак своїх грошових зобов`язань за договором відповідач 31 серпня 2015 року не виконав, внаслідок чого позивач звернувся з вказаним позовом про стягнення сум у розмірі 15 286, 78 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_2 основну суму заборгованості за договором про надання правових послуг у розмірі 3800 грн., 1355,47 грн. інфляційних втрат за період з 01 вересня 2015 року по 01 січня 2018 року, а також 249 грн. - 3% річних від простроченої суми за період з 01 вересня 2015 року по 24 січня 2018 року та 640 грн - судових витрат.

Постановою Харківського апеляційного суду від 14 січня 2019 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2018 року залишено без змін.

На час подання даного позову відповідач своїх грошових зобов`язань так і не виконав. У зв`язку з викладеним, з відповідача підлягає стягненню пеня, а також інфляційні витрати за період з 01 січня 2018 року по день подання даного позову, а також 3% річних від простроченої суми за період з 25 січня 2018 року по день подання даного позову.

Ухвалою судді визначено вказану справу розглядати у спрощеному позовному провадженні у відповідності до вимог ст. 274 ЦПК України.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочку виконання грошового зобов`язання щодо фактично наданих правових послуг у розмірі 13 870 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 втрати на інфляції за період прострочки виконання грошового зобов`язання з 01 січня 2018 року по 01 січня 2019 року у розмірі 534,95 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми боргу за період з 25 січня 2018 року по 24 січня 2019 року у розмірі 113,42 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення мотивоване тим, що обставини справи встановленні рішеннями Московського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2018 року та постановою Харківського апеляційного суду від 14 січня 2019 року не підлягають доказуванню у даному випадку та вважаються доведеними.

Районний суд зазначав, що з боку відповідача рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2018 року не виконано, грошові кошти так і не були передані позивачу, а тому невиконання грошового зобов`язання тягне за собою правові наслідки, які передбачені ст.625 ЦК України.

Не погоджуючи з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою та просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

Постановою Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 червня 2019 року в частині стягнення пені за прострочку виконання грошового зобов`язання - скасувано, у задоволенні цих вимог - відмовлено.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 червня 2019 року в частині стягнення інфляційних втрат - змінено в частині суми стягнення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у сумі 371, 64 грн.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 червня 2019 року в частині стягнення 3% річних від простроченої суми боргу - залишено без змін.

Перерозподілено судові витрати.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1068,08 грн.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про наявність підстав для стягнення інфляційних втрат та 3% річних, однак помилково визначив суму стягнення інфляційних втрат.

Апеляційний суд вважав, що помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача пені за договором, оскільки після спливу визначеного договором строку його дії право позивача нараховувати передбачену договором пеню припинилося. Права та інтереси позивача в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Апеляційний суд вказав, що оскільки строк дії договору про надання правових послуг сплив 31 грудня 2015 року, то у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені слід відмовити.

17 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року, в якій просив скасувати це судове рішення в частині відмови у стягненні пені та залишити рішення першої інстанції в цій частині без змін.

Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частина перша статті 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи і справи, що виникають з трудових відносин, а згідно частини другої цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, справи які (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження), є справи, які фактично можна поділити на справи: у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; та справи незначної складності, які визначені судом малозначними, у тому числі малозначні в силу закону з ціною позову, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені в частині третій статті 274 ЦПК України, а саме: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення суми за договором про надання правових послуг у загальному розмірі 15 286, 78 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (100 х 1921 грн =191 200 грн.).

Таким чином ця справа є малозначною.

Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність виключень передбачених статтею 394 ЦПК України необхідних для оскарження судових рішень у малозначних справах.

У цій справі обставин, передбачених частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389 та частиною першою статі 411 ЦПК України, за наявності яких судові рішення в малозначних справах підлягають касаційному оскарженню або обставин, за яких судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню не встановлено.

З огляду на викладене та відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389, пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження в даній справі слід відмовити.

Керуючись пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Сімоненко