Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 1522/9693/12

провадження № 61-17665св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2012 року у складі судді: Абухіна Р. Д., та рішення апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Плавич Н. Д., Ващенко Л. М., Вадовської Л. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2012 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за кредитним договором № ODXRFB10280279 від 11 січня 2007 року відповідач отримала кредит у розмірі 1 575,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 11 липня 2007 року. Позивач відповідно до умов договору виконав свої зобов'язання по наданню кредитних коштів, однак відповідачем умови договору не виконуються, нею порушуються строки повернення кредиту та сплати процентів, в зв'язку з чим позивач змушений звернутись до суду.

Банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 22 636,94 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2016 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №ODXRFB10280279 від 11 січня 2007 року у розмірі 22636,94 грн, в тому числі: 1306,88 грн - заборгованість за кредитом; 8218,60 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 236,25 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 11321,07 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; штрафи відповідно до умов кредитного договору: 500 грн - штраф (фіксована частина); 1054,14 грн - штраф (процентна складова), а також судовий збір у розмірі 226,37 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в порушення умов кредитного договору, відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов'язання з повернення кредитних коштів, у результаті чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з божника на користь кредитора.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2016 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 25 липня 2012 року відхилена.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеса від 25 липня 2012 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 19 747,07 грн, в тому числі: 1 306,88 грн - заборгованість за кредитом; 8 218,60 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 7971,34 грн - пеня: 500 грн - штраф (фіксована частина), 1 514 грн - штраф (фіксована частина) 2 36,25 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що лише за наявності заяви відповідача про застосування строку позовної давності, поданої до суду першої інстанції до винесення рішення по справі, суд може застосовувати позовну давність. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. В матеріалах справи є докази про сповіщення відповідача про час та місце розгляду справи судом першої інстанції. Розмір неустойки значно перевищую розмір збитків, у зв'язку з чим суд вважає можливим зменшити розмір неустойки.

Аргументи учасників справи

У лютому 2017 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій просить оскаржені рішення скасувати і прийняти нове про відмову у задоволені позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не була повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції. Позовна давність за вимогами позивача сплинула, проте суди не застосували позовної давності. Штраф і пеню одночасно стягувати не можна.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що між позивачем та відповідачем укладено договір № ODXRFB10280279 від 11 січня 2007 року. Відповідно до умов якого, відповідач отримала кредит у розмірі 1 575,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 47,25 грн, з кінцевим терміном повернення 11 липня 2007 року. При порушенні відповідачем зобов'язань із погашення кредиту, вона сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 129,96 % на рік, які розраховуються від суми залишку заборгованості за кредитом.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання по наданню кредитних коштів відповідачу виконав. Однак, ОСОБА_2 не виконала зобов'язання по поверненню суми отриманого кредиту та оплати відповідної плати за користування кредитом, чим порушила умови кредитного договору.

06 липня 2016 року ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення від 25 липня 2012 року, в якій заявила про застосування позовної давності (а.с. 37). Аналогічна заява була зроблена в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції (а.с. 72).

При відмові у задоволенні позовних вимог апеляційний суд вважав, що лише за наявності заяви відповідача про застосування строку позовної давності, поданої до суду першої інстанції до винесення рішення по справі, суд може застосовувати позовну давність.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц зроблено висновок, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції відповідач ОСОБА_2 повідомлялась про судове засідання 25 липня 2012 року за адресою проживання судовою повісткою рекомендованим листом, яка повернута до суду першої інстанції із відмітками поштового відділення «за такою адресою більше не проживає» (а. с. 25-27).

Встановивши, що відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, суд апеляційної інстанції заяву відповідача про застосування позовної давності до уваги не прийняв та зробив передчасний висновок про задоволення позову.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення апеляційного суду ухвалено з порушенням норм процесуального права (частина третя статті 411 ЦПК України). Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, рішення апеляційного суду скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року скасувати.

Передати справу № 1522/9693/12 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. М. Коротун