ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1329/19 Справа № 205/8209/17 Суддя у 1-й інстанції - Шевула В.С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3, спадкоємицею якої вона є за заповітом від 23 березня 2015 року та після смерті якої вона звернулась до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Вказувала, що за життя, а саме 23 березня 2015 року, між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого останній отримав грошові кошти у розмірі 85.654 грн.53 коп., що на той момент було еквівалентом 3.700 доларам США, та останній зобов'язався повернути їх частинами до 23 березня 2016 року.

Зазначала, що ОСОБА_2 частково виконав умови взятого на себе договору позики та повернув їй грошові кошти, передбачені 4 платежами, втім частину грошових коштів, передбачену 5 платежем, у розмірі 34.724 грн.81 коп., що було еквівалентом 1.500 доларів США, який повинен був бути вчинений до 23 березня 2016 року, так і не повернув. Посилаючись на те, що строк виконання зобов'язання настав, грошові кошти у повному обсязі їй не повернуті, а договором позики передбачені штрафні санкції за його неналежне виконання (15 % річних від простроченої суми та індекс інфляції), а тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 55.765 грн.33 коп. заборгованості за договором позики, з яких 40.581 грн.45 коп. еквівалент 1.500 доларів США, суму інфляційних збитків у розмірі 8.136 грн.19 коп. та 15% від простроченої суми у розмірі 8. 847 грн.69 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 травня 2018 року позовні ОСОБА_1 залишені без задоволення.

В апеляційні скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її позову, не взяв до уваги, що відповідач порушив умови нотаріально посвідченого договору позики, чим порушив її права.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про можливість задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з подальшим частковим задоволенням позову з наступних підстав підстав.

Згідно з ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 23 березня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого останній отримав у власність грошові кошти в розмірі 85. 654 грн.53 коп., що станом на 23 березня 2015 року було еквівалентно 3.700 доларам США (а.с.6-7).

Отриману суму зобов'язувався повернути готівкою в строк до 23 березня 2016 року у відповідності до графіку.

Укладеним договором поруки передбачено відповідальність сторін (пункт 5 договору. )

ІНФОРМАЦІЯ_1 позикодавець ОСОБА_3 померла (а.с.3).

23 березня 2015 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким все майно (з усіма правами та обов'язками, які належать на момент складання заповіту та будуть належати у майбутньому) заповідала ОСОБА_4 (а.с.4,5).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем на надано належних та допустимих доказів обґрунтованості позовних вимог, зокрема позивачем не доведено, що вона є спадкоємцем за заповітом, нею не доведено часткового виконання позичальником своїх боргових зобов'язань.

Колегія суддів не може погодиться з таким висновком суду першої інстанції у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч.1 ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 23 березня 2015 року склала заповіт, яким все майно (з усіма правами та обов'язками, які належать на момент складання заповіту та будуть належати у майбутньому) заповідала ОСОБА_4

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, прийшов до висновку, що позивач ОСОБА_1 не довела суду, що саме вона є спадкоємицею ОСОБА_3

Колегія суддів наголошує на тому, що даний висновок суду є хибними.

Заповіт було складено 23 березня 2015 року на ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 (а.с.4,5).

31 серпня 2015 року позивач уклала шлюб та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на Литивненко (а.с. 37).

Тобто дошлюбне прізвище позивача ОСОБА_5 саме ОСОБА_4 .

12 серпня 2015 року ОСОБА_4 звернулась із заявою про прийняття спадщини (а.с.40).

У зв'язку з реєстрацією шлюбу та зміною прізвища на ОСОБА_1 останньою 29 жовтня 2015 року було отримано паспорт та картку платника податків (а.с.35,36,38).

Тобто саме позивач ОСОБА_1 є спадкоємицею ОСОБА_3

Спадкування, перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб'єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників.

Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зважаючи на те, що 23 березня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір позики, умови якого виконані не у повному обсязі, позивач має право на стягнення заборгованості за договором позики саме у судовому порядку.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (стаття 1048 ЦК України).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У свою чергу суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Так, ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

До позовної заяви було додано копію нотаріально посвідченого договору позики.

Колегія суддів вважає доведеним факт надання відповідачеві позики готівкою у відповідності до умов договору.

Зазначення у тексті розписки еквіваленту зазначеної суми відповідно до курсу долара США, не свідчить про виникнення у позикодавця права вимоги виконання зобов'язання позичальником у іноземній валюті, а тому підстави для стягнення залишку заборгованості з зазначенням курсу долару США відсутні.

Позивач зазначала, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором позики лише в частині здійснення останнього платежу у розмірі 34.724 грн.81 коп.

Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначеною статтею визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Указана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №14-16цс18.

Зважаючи на те, що останній платіж у розмірі 34.724 грн.81 коп. повинен був бути здійснений до 23 березня 2016 року, колегія суддів приходить до висновку, що у позивача виникло право вимагати застосування до позичальника наслідків прострочення виконання грошового зобов'язання з 24 березня 2016 року у відповідності до вимог договору позики у розмірі 15 % річних та індексу інфляції (п.5. 3 договору позики) у межах позовних вимог за 620 календарних днів.

Під час судового засідання позивачем було надано виписку, з якої вбачається, що відповідач ОСОБА_2 фактично визнав наявність боргу за спірним договором позики, про що свідчать його дії, оскільки у рахунок погашення заборгованості за договором позики сплатив 5.208 грн.72 коп. (а.с. 66-67).

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у загальному розмірі 46.499 грн.97 коп., з яких: сума позики - 29.516 грн.09 коп., 15 відсотків річних від простроченої суми позики у розмірі - 8.847 грн.69 коп. та інфляційні збитки у розмірі - 8.136 грн.19 коп.

У відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивач слід стягнути фактично понесені судові витрати по оплаті судового збору за подачу позову у розмірі 640 грн

Зважаючи на те, що позивачу було відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до винесення рішення з ОСОБА_2 на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 960 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 травня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків задовольнити частково.

Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 23 березня 2015 року суму позики - 29.516 грн.09 коп., 15 відсотків річних від простроченої суми позики у розмірі - 8.847 грн.69 коп. та інфляційні збитки у розмірі - 8.136 грн. 19 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 960 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.