КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2352/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2018 року,

встановив:

у квітні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просила виселити ОСОБА_4 з незаконно займаного ним жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1, власником якої вона є. В кінці 2015 року відповідач незаконно і самоправно вселився в квартиру НОМЕР_1 категорично відмовляється добровільно звільнити житло та віддати ключі від квартири, продовжує в ній мешкати, чим порушує права позивача на власність.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2018 року позов було задоволено.

Не погоджуючись із рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_4 та представників позивача ОСОБА_5, ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказувала, що вона є власником двокімнатної квартири загальною площею 44,5 кв м, жилою площею 29,8 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1, згідно договору дарування від 19 квітня 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Тромса А.А. за реєстраційним номером 12н-1188, відповідно якого громадянин ОСОБА_8, подарував ОСОБА_3 дану квартиру, яка належала йому на праві власності. Відповідно до інформаційної довідки КП КМР «Київське міське Бюро технічної інвентаризації» від 06.01.2017 року, за даними реєстрових книг БТІ дана квартира на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору дарування. Позивач зазначає, що квартира ніколи в оренду не здавалася. Лише в грудні 2015 року позивач дізналася від відповідача, що квартиру в оренду здавав двоюрідний брат ОСОБА_8 - ОСОБА_9 слюсарю-сантехніку ЖБК «Енергетик» громадянину ОСОБА_10 з дружиною на протязі 5 років, а саме до грудня 2015 року. Вказані обставини підтвердив по телефону голова правління ЖБК «Енергетик» в грудні 2015 року. Позивач має намір продати вказану квартиру, але не має такої можливості, оскільки в кінці 2015 року ОСОБА_4 незаконно і самоправно вселився в квартиру НОМЕР_1, категорично відмовляється добровільно звільнити житло та віддати ключі від квартири, продовжує в ній мешкати.

Рішенням суду першої інстанції позовні вимоги було задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником двокімнатної квартири, а відповідач самовільно вселився в спірну квартиру, без належних правових підстав, порушуючи права позивача на власність.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 9, 116 ЖК України.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції без жодних підстав, які були підкріплені належними та допустимими доказами було встановлено факт протиправного проживання у квартирі позивача, що і стало підставою для задоволення позову. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга - необґрунтованою та надуманою. Також у відзиві зазначалося, що відповідач самовільно змінив замки на вхідних дверях до квартири позивача, сплачував комунальні платежі за користування квартирою, згідно даних в особистому кабінеті ОСОБА_3 на сайті ДТЕК Київські електромережі, мешканці квартири НОМЕР_1 щомісячно споживали до 200 кіловат електроенергії.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 є власником двокімнатної квартири, згідно договору дарування від 19 квітня 1993 року. В кінці 2015 року ОСОБА_4 незаконно і самоправно вселився в квартиру НОМЕР_1, категорично відмовляється добровільно звільнити житло та віддати ключі від квартири, продовжує в ній мешкати.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України право власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

У свою чергу відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

В статті 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є жилий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Однак, реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону.

Згідно частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а у відповідності до частини 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Крім цього, відповідно до частини 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 150 ЖУ України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують. ОСОБА_4 заперечує проти позову, стверджуючи, що він в цій квартирі не проживає, однак має ключі від квартири. Позивач в своїй заяві від 10.08.2018 р., направленій на адресу суду, вказувала, що саме відповідач проживає у квартирі з невстановленою особою, зробив у квартирі перепланування, та на її вимоги звільнити квартиру не реагує та не пускає до квартири її представника ОСОБА_6 Вказані обставини не були спростовані відповідачем.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 12 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді