Дата документу 06.02.2019 Справа № 320/3230/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/3230/17 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/648/19 Ковальова Ю.В.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Гончар М.С.

Онищенко Е.А.

За участю секретаря: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_5 звернуся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, посилаючись на те, що він з 16 вересня 1988 року по 10 лютого 2015 року перебував у шлюбі з відповідачем по справі.

У період шлюбу, а саме 08 серпня 1998 року, за договором купівлі-продажу ними, за їх сумісні кошти, був придбаний житловий будинок АДРЕСА_1.

Зазначає, що з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку і до теперішнього часу він постійно проживає за вказаною адресою.

Однак незважаючи на його фактичне проживання в житловому будинку АДРЕСА_1 після припинення шлюбних відносин відповідач постійно вимагає від нього звільнити даний житловий будинок, мотивуючи тим, що відповідно договору купівлі-продажу саме вона є його власницею.

Крім того, відповідач не надає йому згоду на реєстрацію його місця проживання у вказаному житловому будинку.

Вказує, що шлюбний договір між ними не укладався і ніякої іншої домовленості між сторонами про визначення розміру їх часток у спільному майні подружжя не було.

Вважає, що він має право на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд поділити майно, що є їх з відповідачем спільною сумісною власністю, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1; визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку; припинити право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину вказаного житлового будинку; стягнути з відповідача на його користь понесені витрати у зв'язку зі сплатою судового збору в сумі 1 502 грн. 43 коп.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 жовтня 2018 року позов задоволено.

Поділено майно, набуте під час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_3, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Припинено право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 понесені витрати у зв'язку зі сплатою судового збору в сумі 1 502 грн. 43 коп.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не надано жодних належних та допустимих доказів того, що зазначене майно придбано за спільні кошти, не надано належної оцінки доказам сторони відповідача відповідно до яких спірне майно було придбано за рахунок іншого майна, яке належало на праві власності відповідачу, показам свідків сторони позивача щодо іншого майна. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Позивач подав відзив на зазначену апеляційну скаргу, у якому зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та надав належну оцінку доказами, які є у матеріалах справи. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що 16 вересня 1988 року було укладено шлюбміж ОСОБА_5 та ОСОБА_3

08 серпня 1998 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2015 року шлюб між сторонами було розірвано.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено, що спірне майно було придбано під час перебування сторін у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя.

Скаржник в апеляційній скарзі посилається на неврахування судом факту отримання нею позики з метою придбання спірного будинку, та погашення даної позики за рахунок продажу квартири, яка належала їй на праві особистої приватної власності.

Проте колегія суддів відхиляє зазначений довід ОСОБА_3 виходячи з наступного.

На час купівлі відповідачем спірного майна сімейні правовідносини регулювалися Кодексом про шлюб та сім'ю України та Законом України «Про власність». Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність», майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Відповідно до ст. 22 КпШС Українимайно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Так, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність факту придбання житлового будинку під час шлюбу, що є підставою для визнання майна спіль -

ною сумісною власністю подружжя.

Також колегія суддів погоджується, що відповідачем не доведено факту використання особистих коштів при купівлі спірного майна, оскільки надані докази, а саме розписка про отримання ОСОБА_3 позики та джерело її погашення, не є беззаперечними і з них неможливо зробити висновок про доведеність даної обставини. Так, зі змісту договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 серпня 1998 року вбачається, що його продаж був здійснений за 8 952 грн., в розписці ОСОБА_3 від 26 липня 1998 року про отримання в борг грошей, зазначена сума 3 200 доларів США (за курсом НБУ на 26 липня 1998 року 1 гривня = 2,1 долара США, тобто в гривневому еквіваленті сума позики становила 6 720 грн.), а погашення даного боргу, за свідченням відповідачки, здійснювалося за кошти, які вона отримала від продажу квартири, вартість якої становила 2 600 грн., що не відповідає ні сумі боргу за позикою, ні вартості будинку.

Що стосується доводів відповідача про неврахування судом показів свідків щодо джерела коштів, витрачених на придбання спірного будинку, колегія суддів не бере його до уваги, оскільки відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, покази свідків зі сторони позивача та відповідача, щодо джерела коштів, які були витрачені при купівлі спірного житлового будинку є такими, що суперечать одні одному. Проте свідки з обох сторін показали, що на момент придбання житлового будинку сторони перебували у шлюбі, проживали однією сім'єю, були поєднані спільним побутом, обидва працювали. Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду, що відповідачем не спростовано факт, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю позивача і відповідача.

Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 жовтня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 11 лютого 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко