Справа № 331/5104/19
Провадження №2-о/331/170/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2019 року Жовтневий районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Гнатик Г.В., за участю секретаря Дорофєєвої М.А., заявника ОСОБА_1 , представника заявника ОСОБА_2 , заінтересованої особи ОСОБА_3 , представника заінтересованої особи Іванової Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

19 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_3 .

В обґрунтування вимог зазначила, що з 2014 року з ОСОБА_3 мешкали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З моменту припинення спільного проживання з ОСОБА_3 , дитина залишилась проживати разом з матір`ю. Після народження дитини ОСОБА_3 почав несподівано з`являтись в житті заявниці, почав контролювати її життя, слідкувати за нею з сином, без попередження вдиратися в квартиру та забирати дитину до пізньої ночі, при цьому він поводить себе агресивно, спілкується нецензурною лайкою, влаштовує скандали, постійно ображає її та дитину, принижує їх, що закінчується постійним застосуванням до заявниці та дитини фізичного насильства.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 ніде не працює, проводить час у сумнівних компаніях, грошової допомоги сину майже не надає, звернення до поліції виявилися неефективними, заявник просить видати обмежувальний припис, яким заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці проживання заявниці та заборонити ОСОБА_3 наближатись на відстань 300 метрів до місця проживання заявниці за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2019 року провадження по справі відкрито в порядку окремого провадження.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримала заяву та пояснила, що проживала разом з ОСОБА_3 , в 2015 році вона завагітніла, будучи на другому місяці вагітності вона пішла від ОСОБА_3 , бо він її вигнав. З 2015 року проживає разом з сином та матір`ю за адресою АДРЕСА_1 . Метою подання цієї заяви є запобігання настанню тяжких наслідків для її здоров`я та здоров`я їхнього сина, оскільки ризики вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства є високими, оскільки він її переслідує. А під час спільних прогулянок в присутності дитини поводиться агресивно, ображає її нецензурною лайкою, провокує конфлікти, погрожує, що забере дитину. Зазначила, що зверталась до поліції, однак поліція не приїздила на виклики. Також зазначила, що в жовтні ОСОБА_3 під час спільної прогулянки схопив її за волосся, виражався нецензурно на її адресу, а дитина була налякана та плакала. Крім того, десь два тижні тому, написав заяву в органи опіки щодо побачень з дитиною, вона надала свої пояснення, проте засідання комісії не відбулось у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 свою заяву забрав. Вона не заперечує проти спілкування батька з дитиною, проте вбачає в його діях ознаки домашнього насильства. Підтвердила, що ОСОБА_3 до квартири не вдирався, бо вона йому не дозволяє приходити до неї додому.

Представник заявника, адвокат Ткаченко С.П., вимоги довірителя підтримав та пояснив,що видача обмежувального припису щодо ОСОБА_3 , відповідає інтересам дитини, оскільки у такий спосіб дитина буде убезпечена від проявів агресії з боку батька. Зазначив, що підставою для такого звернення до суду стали неправомірні дії з боку біологічного батька, емоційні сплески, ненормативна лексика, примушування до спільного проживання. Також зазначив про те, що у зв`язку з тим, що готується позов до суду про визначення часу побачень з дитиною, застосування обмежувального припису матиме позитивний результат для ОСОБА_3 .

Заінтересована особа, ОСОБА_3 зазначив, що проти задоволення вищевказаної заяви заперечує в повному обсязі. Зазначив, що у нього з заявницею були стосунки, вони проживали разом, а в 2015 році у них народився син ОСОБА_4 . З 2015 року разом не проживають. Він любить свого сина, здійснює всі дії для максимального спілкування з дитиною. Не заперечує проти того, що в жовтні відбулась сварка з заявницею та він нецензурно виражався на адресу заявниці та схопив її за волосся, проте це відбулось оскільки ОСОБА_1 не дозволила продовжити прогулянку із сином та між ними виникла суперечка. Дитину він ніколи не ображав, а навпаки дуже любить сина. До квартири заявниці ніколи не вдирався. Він не змушує заявницю до спільного проживання, просто хоче спілкуватися з дитиною частіше, оскільки заявниця не дозволяє бачитись у будні дні з сином, а лише по вихідним.

Представник заінтересованої особи, адвокат Іванова Н.О., проти задоволення заяви про видачу обмежувального припису, заперечувала. Надала до суду заперечення на заяву про видачу обмежувального припису стосовно кривдника, де зазначила, що вимоги заявниці до ОСОБА_3 є неправдивими, необґрунтованими та не підкріплені жодним доказом. ОСОБА_3 має намір створити сім`ю з ОСОБА_1 , неодноразово пропонував проживати разом. Також, інформація, що дитина знаходиться лише на утриманні матері є неправдивою, оскільки батько з самого народження дитини приймає активну участь у вихованні та утриманні сина. Також зазначила, що ОСОБА_3 має рівні права та обов`язки відносно дитини з ОСОБА_1 , тому вона не має права чинити перешкод у спілкуванні, побаченнях та вихованні сина. Також зазначила, що ОСОБА_3 з 2008 року і по теперішній час є засновником та директором ПП «Бюро перекладів «Аліф», що підтверджується довідкою №08/29102019 від 29.10.2019 року та інформацією з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, отримує стабільний прибуток, тому твердження ОСОБА_1 з цього приводу є неправдивими. Не обґрунтованими та непідтвердженими жодним доказом звернення до правоохоронних органів та обґрунтування їх бездіяльності. Вважає, що це крайня міра, яка не містить реального підтвердження необхідності її застосування в даному випадку.

В судовому засіданні 22.11.2019 року були дописані свідки: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка, ОСОБА_6 зазначив, що він друг сім`ї, з ОСОБА_3 знайомий, пояснив, що йому відомо зі слів матері заявниці про конфлікт у жовтні, також зі слів ОСОБА_7 знає, що ОСОБА_3 кричав на неї. Особисто жодних сварок або дій в бік ОСОБА_1 від ОСОБА_3 не спостерігав. Бачив майже щодня в літку як вони разом з дитиною гуляли у дворі на дитячому майданчику. Останього часу не бачив їх на прогулянках.

Свідок ОСОБА_7 , пояснила, що являється матір`ю заявниці, з ОСОБА_3 знайома. Пояснила, що влітку на неї ОСОБА_3 підняв руку. В жовтні її донька, ОСОБА_1 прийшла додому з дитиною в сльозах, та розповіла що ОСОБА_3 завдав їй пошкоджень, тягнув за волосся. Сказала, що він забирав дитину і пішов. Поліцію викликали, але жодної реакції з їхньої сторони не спостерігалося. Повідомила, що дитину не забирає, але кожний ранок приходить проводжати дитину до дитячого садочка.

Свідок ОСОБА_8 , пояснила, що вона колега ОСОБА_3 , знає його як порядну людину. Повідомила, що бачила, як він та заявниця гуляють з дитиною, про дитину завжди добре відзивається, про матір не розмовляли. Коли є вільний час, розмовляють про дітей, ОСОБА_3 цікавиться життям свого сина та дуже любить його.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши заявника, заінтересовану особу та їх представників, свідків, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов до такого висновку.

Судом встановлено, що учасники справи, а саме заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На момент розгляду справи разом не проживають, у шлюбі не перебувають.

У даній справі встановлено судом та не заперечується учасниками справи, що між батьками малолітнього ОСОБА_4 , склалися певні суперечливі стосунки, підґрунтям яких є недосягнення згоди щодо порядку спілкування батька із спільною з заявницею дитиною.

В своїй заяві ОСОБА_1 зазначила, що неодноразово зверталась до правоохоронних органів за захистом своїх прав, проте останні проявили бездіяльність. Проте, жодних відомостей про те, що заявник зверталась до правоохоронних органів, або те, що ОСОБА_3 вчинив будь-які насильницькі дії відносно заявниці, а також, що його за такі дії було притягнуто до будь-якого виду юридичної відповідальності, матеріали заяви не містять.

Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Правовідносини, що склалися між учасниками справи, зокрема заявником ОСОБА_1 та заінтересованою особою ОСОБА_3 регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р.,дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.) визначено, що "в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини".

Відповідно до п.п. 5, 7 ч.1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються.

Домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Крім того роз`яснено, що кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Окрім цього, зі змісту розділу V «Спеціальні заходи щодо протидії домашньому насильству» Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис є найбільш суворим і жорстким серед спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

Відповідно до ст.26 вказаного Закону, обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1)заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2)усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування),навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці,невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

З огляду на викладене, враховуючи положення Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом,до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Разом з тим, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Тобто, при вирішенні питання щодо домашнього насильства суду потрібно переконатися, чи ґрунтується відповідна заява на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки).

В даному випадку, заявником не доведено ризиків, які на її думку, мають місце у відносинах сторін та становлять пряму загрозу для неї та їх спільної дитини.

Прояв домашнього насильства з боку ОСОБА_3 , на який посилається заявниця, мав місце у жовтні 2019 року, разом з тим, у матеріалах відсутні докази, які б ґрунтовно вказували на те, що ОСОБА_3 вчиняв домашнє насильство щодо ОСОБА_1 , зокрема, заяви ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу вчинення щодо неї насильницьких дій з боку ОСОБА_3 , постанови про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушенян чи вироку про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтями 121, 122, 125 Кримінального кодексу України, тощо.

Інших проявів домашнього насильства з боку ОСОБА_3 не встановлено, з`ясовано, що спілкування з батьком прямої загрози життю та здоров`ю заявниці та їх дитини не становить.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Суд, під час вирішення такої заяви, має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Твердження заявниці про те, що ОСОБА_3 контролює її життя, слідкує за нею та сином, без попередження вривається до квартири та забирає дитину до пізньої ночі, постійно ображає та принижує її та сина, що закінчується постійним застосуванням до заявниці та дитини фізичного насильства не знайшли підтвердження під час розгляду справи.

З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що за результатами судового розгляду достовірно встановлено, що ОСОБА_3 не чинить відносно малолітнього сина ОСОБА_4 будь-якого фізичного насильства, щодо запобігання якому у суду були б підстави застосувати положення чинного Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не встановлено судом і обставин, які відповідно до положень цього ж Закону свідчили б про економічне чи психологічне насильство.

Сварка, що мала місце між заявником та заінтересованою особою не може отримати оцінку суду, як факт домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Заявником не доведено існування загрози вчинення таких протиправних дій у майбутньому та не доведено, що рішення про задоволення поданої нею заяви якнайкраще відповідатиме інтересам малолітньої дитини, суд прийшов до висновку про безпідставність заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

На підставі наведеного, керуючись ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст.ст. 350-1 - 350-8 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Г. В. Гнатик