ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 635/7415/18

Провадження № 22-ц/818/5704/19

26 грудня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Овсяннікової А.І., Тичкової О.Ю,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного апеляційного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 вересня 2019 року (суддя Шинкарчук Я.А.) по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та вирішити питання про судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22 лютого 2010 року він є власником будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . В період з кінця 2012 року до кінця 2014 року між позивачем та відповідачем були приватні відносини, в результаті яких ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_5 . Виходячи з того, що до зазначеного часу відповідачі проживали в будинку, що не придатний для повноцінного проживання, позивач з метою проживання однією сім`єю в належних умовах, вселив до спірного будинку відповідачів, а 20 лютого 2013 року зареєстрував їх місце поживання за адресою розташування його будинку. Сімейне життя з ОСОБА_2 не склалось. В кінці 2014 року відповідачі покинули місце своєї реєстрації, переселившись до будівлі, де проживали раніше, і в якій мешкають на час звернення з даним позовом до суду. 02 листопада 2017 року відповідач ОСОБА_2 зверталась до позивача з письмовою заявою про надання їй дозволу на зняття її, а також ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання, між тим ніяких дій щодо зняття реєстрації місця проживання у будинку позивача не вчинила. Ніяких перешкод відповідачам у проживанні в будинку позивача, останній не чинить. Відповідно до інформації про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб № 02-30/162 від 03.05.2017 року, в будинку позивача зареєстровані: ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_2 (відповідач), ОСОБА_3 (відповідач) та ОСОБА_5 (син позивача). Згідно акту, складеного депутатом Жовтневої селищної ради Харківського району Харківської області від 04.12.2016 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з січня 2015 року проживають за адресою: АДРЕСА_2 . Домовленості між сторонами про право користування житлом, яке належить позивачу не було. Отже, враховуючи, що відповідачі відсутні за зареєстрованим місцем проживання більше строку, який встановлений діючим законодавством, тому на думку позивача втратили право на користування цим житлом.

Посилаючись на вказані обставини, просив визнати вказаних осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 09 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 вересня 2019 року скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків суду обставинам справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що при ухваленні рішення судом не було прийнято до уваги наявність спільної малолітньої дитини, місце проживання якої було визначено рішенням Харківського районного суду Харківської області від 04.10.2018 року; було залишено поза увагою той факт, що ОСОБА_2 не має власного житла, а також є особою з інвалідністю І групи.

Інші учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не є власниками спірного будинку, на даний час не є членами сім`ї власника, без поважних причин більше трьох років не проживають у зазначеному будинку, доказів укладення договору з власником про порядок проживання та утримання житла відповідачі не надали.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Виконкому Жовтневої сільської ради № 20 від 09.02.2010 належить ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом на нерухоме майно, видане Виконкомом Жовтневої сільської ради 22 лютого 2010 року (а.с. 4).

Відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстровані в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб № 02-30/162 від 03.05.2017 року (а.с. 5), актом обстеження матеріально - побутових умов голови домогосподарства - ОСОБА_1 від 27.04.2017 року (а.с. 9), інформацією Слобожанської сільської ради Харківського району Харківської області № 02-20/487 (а.с. 23), № 02-20/486 від 19.11.2018 року (а.с. 25).

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Пунктом 1 ст. 319 ЦК передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном (в даному випадку квартирою) на свій розсуд. Так, власник квартири чи будинку може надати право користування цим житлом як членам своєї родини, так і будь-яким іншим особам.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР, 1983 року, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР 1983 року. Положеннями частини другої статті 64 ЖК УРСР, 1983 року, передбачено, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право користування спірним житлом як члени сім`ї її власника - ОСОБА_1 та за згодою позивача на законних підставах зареєстрували своє місце проживання за вищевказаною адресою.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Таким чином, на позивача покладено тягар доказування тих обставин, що відповідачі не проживають у спірному жилому приміщенні понад встановлені законом строки. У свою чергу, відповідачі мають довести, що непроживання у спірному житлі понад шість місяців зумовлено поважними причинами.

Факт не проживання відповідачів за вказаною адресою з 2015 року сторонами не заперечується; доказів на підтвердження поважності причин такого непроживання суду не надано.

Відсутність в ОСОБА_2 власного житла на висновки суду не впливає, оскільки згідно з Актом від 04.12.2016 року, складеним депутатом Жовтневої селищної ради Харківського району Харківської області ОСОБА_2. , ОСОБА_3 з січня 2015 року проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6).

Згідно з визначенням термінів у розумінні ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

За таких обставин право ОСОБА_2 на житло не можна вважати порушеним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С.Сащенко

Судді О.Ю.Тичкова

А.І.Овсяннікова