Єдиний унікальний номер 448/185/19
Провадження № 2-з/448/1/19
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

13.02.2019 року суддя Мостиського районного суду Львівської області Білоус Ю.Б., розглянувши заяву ОСОБА_1 (02100, АДРЕСА_1, РНОКПП: 2409610, паспорт серії МЕ №208111, виданий Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві 15.05.2003 року) про забезпечення позову до предявлення позову,

встановив:

12.02.2019 року заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову до предявлення позовної заяви.

Дослідивши подану заяву про вжиття заходів забезпечення позову, суд приходить до наступного висновку.

Заяву про забезпечення позову подано заявником ОСОБА_1 до предявлення позову.

Частиною 2 статті 149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ч.1 ст.153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Так, заява про забезпечення позову повинна відповідати вимогам ст.151 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.151 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв'язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Якщо заява про забезпечення позову подається до відкриття провадження у справі, в такій заяві додатково зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або імя (прізвище, імя та по батькові) (для фізичних осіб) інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, відомі номери засобів звязку та адреси електронної пошти. Реєстраційний номер облікової картки платника податків або паспортні дані інших сторін - фізичних осіб, які не є підприємцями, вказуються у випадку, якщо вони відомі заявнику.

Як вбачається з заяви про забезпечення позову, її зміст не відповідає вимогам визначеним ст.151 ЦПК України з огляду на наступне.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

З матеріалів справи вбачається, що заявником ОСОБА_1, подані до суду докази на підтвердження перебування у власності відповідачів зазначеного в клопотанні нерухомого майна, зокрема відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, тощо, однак не надані докази вартості вказаного майна (орієнтовної, ринкової вартості і т.і.).

Частина третя ст.150 ЦПК України передбачає, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Отже, обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає в доказуванні обставин, з якими пов'язано вирішення питання про забезпечення позову. Окрім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову повинна довести адекватність засобу забезпечення позову.

Враховуючи, що заявником ОСОБА_1 не вказані інші відомості, які потрібні для забезпечення позову, зокрема ціна (вартість) майна, на яке така просить накласти арешт з метою забезпечення позову, суд позбавлений можливості встановити співмірність заявлених позовних вимог заходу забезпечення позову, який просить застосувати заявник.

Окрім цього, відповідно до ч.5 ст.151 ЦПК України до заяви про забезпечення позову додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Згідно із ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою заяви про забезпечення позову сплачується судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1921грн.х0,2=384,20).

Як вбачається з матеріалів заяви про забезпечення позову, заявником ОСОБА_1, додано до позовної заяви копію квитанції про сплату судового збору за №82813 від 12.02.2019 року в розмірі 384,20 грн.

Однак, дослідивши вказану квитанцію, суддя вважає, що врахувати їх як належний доказ сплати судового збору неможливо, з огляду на наступне.

Перевірку зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України реалізовано за допомогою комп'ютерної програми документообігу загальних судів «Д-3». Дані, щодо підтвердження сплати (повернення) судового збору надходять в автоматичному режимі до «Д-3», при цьому виконується автоматичне поєднання записів про сплату (повернення) судового збору, які зазначаються в картці справи, з записами підтверджень про оплату (повернення) судового збору, які надійшли з Державної казначейської служби України.

Станом на 12:12год., 13.02.2019 року, тобто на момент винесення вказаної ухвали судді, підтвердження сплати ОСОБА_1, судового збору згідно копії квитанції №82813 від 12.02.2019 року про сплату судового збору в розмірі 384, 20 грн., при перевірці в автоматичному та ручному режимах в комп'ютерній програмі документообігу загальних судів «Д-3», відсутнє.

Таким чином, заявнику ОСОБА_1, необхідно надати суду, підтвердження зарахування сплаченого нею судового збору (оригінал квитанції) до Державного бюджету України згідно копії квитанції №82813 від 12.02.2019 року про сплату судового збору в розмірі 384,20 грн.

Аналогічна правова позиція викладена в Ухвалі Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду, справа №757/7529/17-ц, провадження №61-43718ск18 від 29 жовтня 2018 року.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Частиною 9 ст.153 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Враховуючи вищенаведене, заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до предявлення позову підлягає поверненню заявнику.

Також вважаю за необхідне розяснити, що повернення заяви про забезпечення позову не позбавляє заявника повторно подати заяву про забезпечення позову, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 151, 153 ЦПК України, суддя

постановив:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до предявлення позову, - повернути заявнику.

Копію ухвали направити заявнику ОСОБА_1.

Розяснити заявнику ОСОБА_1, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду через Мостиський районний суд Львівської області до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Ю.Б. Білоус

Ухвала набрала законної сили « » 20 р.

Суддя Ю.Б. Білоус