Дата документу 19.03.2019 Справа № 335/3014/15-ц
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №335/3014/15

Провадження №22-ц/807/31/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Крилової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2, та ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2016 року в складі судді Шалагінової А.В. в справі за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Третьої Запорізької державної нотаріальної контори про встановлення факту батьківства, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, яка діє інтересах малолітнього сина ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Третьої Запорізької державної нотаріальної контори про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Третьої Запорізької державної нотаріальної контори, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила встановити факт того, що ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, є батьком ОСОБА_2, та визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 07 червня 2013 року Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Позовну заяву мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився її син - ОСОБА_2.

У свідоцтві про народження ОСОБА_2 відомості про батька записані зі слів його матері ОСОБА_1, та зазначено, що батьком дитини є ОСОБА_7.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1, що належала померлому на праві приватної власності.

07 червня 2013 року Третя Запорізька державна нотаріальна контора видала дружині ОСОБА_7 - ОСОБА_3, сину ОСОБА_7 - ОСОБА_4 та дочці ОСОБА_7 - ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1, по 1/3 частки кожному.

Оскільки за життя ОСОБА_7 визнавав ОСОБА_2 своїм сином, позивач просила встановити факт батьківства та визнати малолітнього ОСОБА_2 таким, що прийняв спадщину відповідно до положень частини четвертої статті 1268 ЦК України, та визнати за ним право власності у порядку спадкування на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1.

У квітні 2014 року ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву, у якій просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею право власності на 1/2 частку спірної квартири; визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 07 червня 2013 року Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою; визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування за законом на 1/8 частку квартири АДРЕСА_1, за кожним.

Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що 08 серпня 2002 року ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

26 липня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено шлюб.

У період шлюбу у спірній квартирі було здійснено перепланування, у зв'язку із чим її вартість значно підвищилась, а тому ОСОБА_3 просила суд позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2016 року у позові ОСОБА_1 та зустрічному позові ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами те, що померлий ОСОБА_7 є батьком малолітнього ОСОБА_2. Крім того, у період з 26 липня 2003 року по день смерті ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 За відсутності підтвердження батьківства ОСОБА_2 не може бути визнаний спадкоємцем після ОСОБА_7, а тому відсутні правові підстави для визнання за ним у порядку спадкування права власності на 1/4 частки спірної квартири.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не доведено наявність спільних затрат подружжя на поліпшення житла, внаслідок яких його вартість істотно збільшилась. Крім того, суд взяв до уваги суперечливість доводів позивача та її представника у даній справі, оскільки вони визнавали факт батьківства ОСОБА_7 відносно малолітнього ОСОБА_2 та вказували про формальний характер укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 шлюбу, однак просили суд визнати право власності на 1/2 частки спільного сумісного майна подружжя.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не враховано наявність нотаріально завіреної заяви ОСОБА_7 про надання згоди на виїзд дитини за кордон, яка є доказом визнання ним батьківства.

ОСОБА_3, також не погоджуючись з рішенням суду подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, первісний позов задовольнити частково в частині позовних вимог щодо встановлення факту батьківства та в частині визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом від 07.06.2013 року.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що висновок суду про відсутність доказів проведення будівельних робіт не відповідає матеріалам справи, оскільки в матеріалах справи містяться копії технічних паспортів на спірну квартиру станом на 08.07.2002 року та станом на 2010 рік (після перепланування), з яких вбачається збільшення площі квартири. Крім того, судом не прийнято до уваги на підтвердження збільшення вартості квартири Звіт з оцінки майна, виконаний у 2014 році ТОВ «Національна експертно-правова група».

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє від імені малолітнього сина ОСОБА_2, задоволено; рішення суду в частині відмови у позові ОСОБА_1, яка діє від імені ОСОБА_2, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1, яка діє від імені ОСОБА_2, задоволено.

Встановлено факт батьківства ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, стосовно його сина - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 червня 2013 року на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, видане ОСОБА_3.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 червня 2013 року на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, видане ОСОБА_5.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 червня 2013 року на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, видане ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_2 право власності за кожним по 1/4 частки квартири АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 20 червня 2018 року рішення Апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки судом апеляційної інстанції не роз'яснено особам їх право щодо призначення у справі судово-генетичної експертизи, без проведення якої неможливо встановити факт походження дитини, а без вирішення питання про встановлення факту батьківства неможливо вирішити заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги, оскільки вони є взаємопов'язаними.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Апеляційного суду Запорізької області від 24.07.2018 року справу передано у провадження судді Кухаря С.В..

Ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 24 липня 2018 року та від 08 серпня 2018 року відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду з урахуванням вимог абз. 3 п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», де передбачено, що апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах; відповідно до положення п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, згідно якого до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область, з місцезнаходженням у місті Запоріжжя.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначену цивільну справу було передано до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Запорізького апеляційного суду від 10.10.2018 року справу передано у провадження судді-доповідача Кримської О.М. та визначено склад колегії: головуючий суддя - Кримська О.М., судді: Бєлка В.Ю., Дашковська А.В..

До прийняття справи до свого провадження суддя - член колегії суддів Запорізького апеляційного суду Бєлка В.Ю. заявив про самовідвід у цій справі, обґрунтований тим, що він як суддя - член колегії суддів вже брав участь у вирішенні цієї справи в суді апеляційної інстанції - рішення Апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року (т. 3 а.с.43-50), що виключає можливість його участі у розгляді цієї справи в силу вимог ч. 3 ст. 37 ЦПК України

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12 жовтня 2018 року заяву судді Бєлки В.Ю. про самовідвід задоволено.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Запорізького апеляційного суду від 16.10.2018 року справу передано у провадження судді-доповідача Кримської О.М. та визначено склад колегії: головуючий суддя - Кримська О.М., судді: Дашковська А.В., Крилова О.В..

Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_9 надійшла заява, в якій він повідомив про зміну прізвища позивачки з ОСОБА_1 на ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 та копією паспорта серії НОМЕР_2.

ОСОБА_1 направили суду заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності ( т.4 а.с. 223-225).

ОСОБА_3 направила суду заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 підтримує ( т.4 а.с.229).

ОСОБА_5 приймає участь в судовому засіданні через свого представника.

Представник Третьої Запорізької державної нотаріальної контори подали заяву про розгляд справи за його відсутності ( т.4 а.с.183).

Колегія суддів у відповідності до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3, виданим 17 вересня 2010 р. Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 6007 від 17 вересня 2010 р. (т.1 а.с.8).

Після смерті ОСОБА_7 залишилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1, яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 червня 2010 року серії НОМЕР_4, виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради (т.1 а.с.122-124).

З матеріалів спадкової справи №164/2013, заведеної 09.11.2010 Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою вбачається, що спадщину після померлого прийняли: його дружина - ОСОБА_3, дочка - ОСОБА_5 та син - ОСОБА_4 (т.1 а.с.102-104, 108-110)

07.06.2013 року Третя Запорізька державна нотаріальна контора видала дружині ОСОБА_7 - ОСОБА_3, його дочці - ОСОБА_5 та сину - ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1, по 1/3 частки кожному (т.1 а.с.134).

Звертаючись із позовними вимогами в інтересах малолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_1 посилалася на прийняття спадщини ОСОБА_2 на підставі ч. 4 ст. 1268 ЦК України, відповідно до приписів якої малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

На підтвердження факту, що ОСОБА_2 є сином померлого, позивач ОСОБА_1 надала свідоцтво про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 серії НОМЕР_5, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Запоріжжя 24 березня 2005 р., актовий запис № 26 від 18 січня 2005 р.. Батьками у свідоцтві про народження дитини вказані - батько ОСОБА_7 (без зазначення громадянства), мати ОСОБА_1, громадянка України (т.1 а.с.6).

Встановлено судом та сторонами не заперечується, що запис про батька дитини вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України.

На час народження ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, перебував у шлюбі із ОСОБА_3, що не заперечується сторонами та підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_6, виданим 25 липня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції м. Запоріжжя (т.1 а.с.108).

Також, на підтвердження батьківства ОСОБА_7 щодо малолітнього ОСОБА_2, позивачка надала нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_7 про надання дозволу матері дитини (позивачеві) на виїзд дитини за кордон від 23 квітня 2007 року. Справжність підпису ОСОБА_7 засвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С.(т.1 а.с.7).

Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтею 125 СК України

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Статтею 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статі 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що відповідно до статей 213, 215 ЦПК України 2004 року рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України 2004 року, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК України 2004 року може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частина 3 статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення).

Відповідно до норм статей 57 - 59 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) не обмежує сторін у поданні письмових доказів на підтвердження факту батьківства.

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Згідно із ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

На виконання вказівок, які містяться в постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року колегію суддів роз'яснено ОСОБА_5, яка була присутня у судовому засіданні 29 січня 2019 року, її право, у відповідності до ст. 43 ЦПК України, заявити клопотання про призначення у справі судово-генетичної експертизи для встановлення або заперечення батьківства ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо малолітнього ОСОБА_2 (т. 4 а.с.167-168).

Іншим учасникам справи, в зв'язку із їх неявкою до суду апеляційної інстанції, було направлено лист із роз'ясненням їх права у відповідності до ст. 43 ЦПК України, заявити клопотання про призначення у справі судово-генетичної експертизи для встановлення або заперечення батьківства ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо малолітнього ОСОБА_2 (т.4 а.с.178-179, 182).

Згідно із рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення вказані листи отримано: ОСОБА_3 - 05.02.2019 року, ОСОБА_1 - 05.02.2019 року, ОСОБА_4 - 21.02.2019 року (т.4 а.с.194, 195, 221).

У відповідь на лист із роз'ясненнями суду від ОСОБА_1 04.03.2019 року надійшла заява, в якій вона вказала, що апеляційну скаргу підтримує, проте судово-генетичну експертизу проводити не буде, оскільки проживає в іншому місті, створила іншу сім'ю, кошти на проведення експертизи та проїзд відсутні з огляду на наявність малолітньої дитини. Розгляд справи просить проводити за її відсутності (т.4 а.с.223-225).

Від ОСОБА_3 11.03.2019 року також надійшла заява, в якій вона вказує, що підтримує апеляційну скаргу ОСОБА_1. Зазначає, що її чоловік ОСОБА_7 за життя визнавав своїм сином та підтримував матеріально ОСОБА_2 Розгляд справи просить проводити за її відсутності (т.4 а.с.229).

ОСОБА_4 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції зазначив про небажання заявити клопотання про призначення та проведення судово-генетичної експертизи.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. ч. 1-2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів, оцінюючи пояснення сторін, надані ними докази у справі як окремо, так і у сукупності, погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність факту батьківства ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, щодо малолітнього ОСОБА_2, та, відповідно, відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Щодо відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, що 08.08.2002 року ОСОБА_7 набув право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, вартістю 30 914 грн, згідно із договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачіною Н.В. (т.1 а.с.43).

26 липня 2003 року ОСОБА_7 уклав шлюб із ОСОБА_3 (т.1 а.с.108).

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради №246/5 від 31 травня 2010 року оформлено раніше виконану реконструкцію двокімнатної квартири житловою площею 11 кв. м, якою володіє ОСОБА_7 з видачею свідоцтва про право власності, скасування попередньої реєстрації права власності на квартиру (т.2 а.с.41).

На підставі вказаного рішення 31 травня 2010 р. ОСОБА_7 видане свідоцтво про право власності на спірну квартиру серії НОМЕР_4 (т. 2 а.с.70).

Доказів того, що збільшення у вартості квартири відбулось внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя або затрат ОСОБА_3, доказів проведення подружжям ремонтно-будівельних робіт, внаслідок яких істотно збільшилась вартість квартири не надано ОСОБА_3 як у суд першої інстанції, так і у суд апеляційної інстанції, не надано.

Суд першої інстанції, проаналізувавши положення ст. 62 СК України, взявши до уваги роз'яснення, надані у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», дійшов вірного висновку щодо безпідставності вимог зустрічного позову.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в цій частині, апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 березня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

О.В.Крилова