Справа № 482/1568/19
Номер провадження 2/482/570/2019
21 листопада 2019 року м. Нова Одеса
Новоодеський районний суд Миколаївської області у складі: головуючого - судді Баранкевич В.О., за участю секретаря судового засідання Андрусенко В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нова Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
У серпні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого він є.
На обґрунтування позову вказав, що відповідач має зареєстроване місце проживання за вказаною адресою, проте з січня 2019 року, тобто більше 6 місяців, в цьому будинку не проживає та ним не користується, вибула на проживання в іншу місцевість, у зв`язку із чим він, як власник будинку, в повній мірі не має права розпорядження своїм майном, чому перешкоджає факт реєстрації відповідача у ньому, яка, без будь-яких поважних причин, за власним бажанням не проживає у житловому будинку.
В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлявся належним чином, надав на адресу суду заяву. якою позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
У судове засідання, призначене на 21.11.2019 р., як і в попередні призначені судові засідання, відповідач не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзиву не подала.
У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідача, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомила, позивач не заперечував проти такого вирішення справи.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши доводи позовної заяви, матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Позивач є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 28.04.1993 р.
Відповідач, з 26.08.2016 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виконкому Димівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області за вих.. № 515 від 13.08.2019 р..
Відповідно до довідки виконкому Димівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області за вих.. № 516 від 13.08.2019 р., відповідач ОСОБА_2 дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично не проживає в ньому з 20.01.2019 р., понад шість місяців, вибула в невідомому напрямку.
Відповідно до відповіді Новоодеського РС УДМС України в Миколаївській області, громадянка Російської Федерації ОСОБА_2 , документувалася посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 11.08.2016 р. на підставі 03/03, як особа, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 показали, що відповідач ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 , не проживає понад 6 місяців, до будинку не приїжджала, вселитися не намагалася.
Як встановлено з досліджених матеріалів справи, відповідач у спірному житловому будинку не проживає понад 6 місяців за відсутності будь-яких поважних для цього причин, участі в утриманні житла не приймає.
Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст. 29 ЦК України).
Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.
За приписами ст. ст. 12 ,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них, що встановлено ст. 379 ЦК України.
Положеннями ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція ВСУ, згідно з постановою від 16.11.2016 року № 6-709цс16).
У постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування якої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України).
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.
Згідно ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації можливе, зокрема, або на підставі заяви самої особи, або на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування жилим приміщенням.
Відповідно до ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, мають взаємні права та обов`язки, пов`язані спільним побутом.
Оскільки, відповідач не надала суду доказів, що вона є членом сім`ї власника, суд вважає необхідним при винесенні рішення керуватися положеннями ст.71, 72 ЖК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Викладені в позові обставини щодо не проживання відповідача у належному позивачу будинку з січня 2019 року, тобто, більше 6 місяців до моменту звернення до суду із позовом, суд вважає доведеним.
Обґрунтовуючи підставність позову, позивач зазначає, що факт реєстрації відповідача, яка не є членом його сім`ї, в житловому будинку порушує його право власності на житло, оскільки позбавляє можливості в повній мірі використовувати його як власнику.
Судом встановлено, що відповідач, яка не є членом сім`ї позивача, а доказів не проживання відповідача в будинку позивача з січня 2019 року понад 6 місяців з поважних причин, зазначених в ст.71 ЖК України, відповідачем суду не надано, витрат по утриманню житла та сплати комунальних послуг відповідач не несе, ніякої домовленості щодо подальшого користування житлом сторони не укладали, тому право власності позивача підлягає захисту судом шляхом визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.
Керуючись ст.ст. 12, 76, 141, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП невідомий, такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП невідомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП невідомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , - 768 грн. 40 коп. судового збору.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через Новоодеський районний суд Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 цього Кодексу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Головуючий: