Ухвала

06 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 753/15642/16-ц

провадження № 61-30707св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Генеральна прокуратура України, прокуратура Дарницького району міста Києва (Київська місцева прокуратура № 2 міста Києва), Дарницьке управління поліції Головного управління національної поліції в місті Києві, Прокуратура міста Києва, Печерський районний суд міста Києва, Окружний адміністративний суд міста Києва, Київський апеляційний адміністративний суд, Вищий адміністративний суд України, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві,

третя особа - Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження заяву ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України, прокуратури Дарницького району міста Києва (Київська місцева прокуратура № 2 міста Києва), Дарницького управління поліції Головного управління національної поліції в місті Києві, Прокуратури міста Києва, Печерського районного суду міста Києва, Окружного адміністративного суду міста Києва, Київського апеляційного адміністративного суду, Вищого адміністративного суду України, Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа - Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання, рішень, дій та бездіяльності незаконними, відшкодування майнової (матеріальної) та моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що ОСОБА_3 не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів доведення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів відповідачами. Доводи позивача, викладені в позовній заяві, мають винятково абстрактно-декларативний характер та не були підтверджені під час розгляду справи.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що вимоги позивача до відповідачів про відшкодування йому майнової шкоди, спричиненої знищенням його будинку, який розташований в Республіці Білорусь, ґрунтуються лише на припущеннях і власній суб'єктивній думці позивача, який переконаний, що саме відповідачі (органи державної влади України) повинні нести відповідальність за знищення його майна на території іншої держави. Так само є абсолютно надуманими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів наявності такої шкоди, протиправності діянь її заподіювачів, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювачів та їхньої вини в заподіянні такої шкоди.

Постановою Верховного Суду від 18 грудня 2018 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року в частині розгляду позовних вимог, пред'явлених до Печерського районного суду міста Києва, Окружного адміністративного суду міста Києва, Київського апеляційного адміністративного суду, Вищого адміністративного суду України, про відшкодування майнової (матеріальної) та моральної шкоди скасовано. Провадження в частині позовних вимог, пред'явлених до Печерського районного суду міста Києва, Окружного адміністративного суду міста Києва, Київського апеляційного адміністративного суду, Вищого адміністративного суду України, про відшкодування майнової (матеріальної) та моральної шкоди закрито. В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, від 20 вересня 2017 року залишено без змін.

ОСОБА_3 у січні 2019 року звернувся до Верховного Суду із заявою про ухвалення додаткового рішення: 1) про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій із закриттям провадження у справі до тих відповідачів і третьої особи, стосовно яких позов не подавався; 2) про передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції; 3) постановлення окремої ухвали.

За приписами частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Додаткове рішення не може змінювати суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Заявник у поданій заяві фактично просить переглянути рішення суду касаційної інстанції, яке є остаточним, піддавши його ревізії, висловлює незгоду з висновками, викладеними у цьому рішенні. Наведені доводи заявника не можуть слугувати підставою для ухвалення додаткового рішення. Суд не вправі змінювати зміст судового рішення та правові результати перегляду справи.

Щодо вимоги заяви про постановлення окремої ухвали Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 420 ЦПК України суд касаційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

За змістом частин першої та десятої статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що питання про постановлення окремої ухвали вирішується судом під час вирішення спору у разі наявності для того достатніх правових підстав та не підлягає вирішенню в порядку ухвалення додаткового рішення у справі.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 у своїй заяві про ухвалення додаткового рішення не навів обставин, передбачених частиною першою статті 270 ЦПК України, Верховний Суд дійшов переконання про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись статтею 270 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик