Дата документу 24.12.2019 Справа № 332/2901/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/2901/15-ц
Провадження №22-ц/807/405/19
Головуючий в 1-й інстанції - Андрюшина Л.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Бєлки В.Ю.
секретарОстащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2016 року, ухвалене в м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Заводський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції про визнання батьківства,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про визнання його батьківства відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 (на даний час ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 . В позові зазначала, що 25 грудня 2012 року вона розірвала шлюб з ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Причиною розірвання шлюбу стало те, що подружжя за медичними показниками не могло мати спільних дітей. Шлюбні відносини між нею та ОСОБА_5 були припинені з травня 2012 року. Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , вона познайомилась із відповідачем ОСОБА_1 , з яким вступила в стосунки та згодом завагітніла. ІНФОРМАЦІЯ_2 вона народила сина ОСОБА_6 , біологічним батьком якого є відповідач ОСОБА_1 , але у зв`язку з тим, що дитина народилась до спливу десятимісячного строку після розірвання шлюбу, при реєстрації її народження в Заводському відділі РАЦС в актовому записі про народження батьком дитини був записаний її колишній чоловік ОСОБА_5 , відповідно до ч.2 ст.122 СК України. В подальшому, рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29.01.2015 року на підставі висновку молекулярно-генетичної експертизи були задоволені позовні вимоги її колишнього чоловіка ОСОБА_5 про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про нього, як батька дитини. На підставі цього рішення, яке набрало законної сили 11.06.2015 року, Заводським відділом РАЦС видано повторне свідоцтво про народження її сина ОСОБА_6 , де виключені відомості про батьківство ОСОБА_5 та внесені нові дані про батька дитини з її слів, на підставі ч.1 ст. 135 СК України, а саме батьком зазначено ОСОБА_7 . Але, насправді біологічним батьком її сина є відповідач ОСОБА_1 , про що він дізнався восени 2012 року та в період її вагітності він піклувався про неї, відвідував її у лікарні, привозив речі та їжу, предмети особистої гігієни. Вони разом чекали народження дитини та будували плани на майбутнє. Однак, у листопаді 2012 року, несподівано для позивачки, відповідач покинув її та розірвав всі відносини між ними, а після народження дитини він відмовився визнавати себе батьком дитини та приймати участь у його житті та вихованні, хоча батьки відповідача, бабуся та дідусь дитини, спочатку прийняли його як свого рідного онука, відвідували його та спілкувались із ним. В подальшому батьки відповідача також припинили спілкуватися зі своїм малолітнім онуком. Враховуючи, що дитина, відповідно до ст.7 Конвенції «Про права дитини» наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків, позивачка вирішила звернутись до суду та просить визнати ОСОБА_1 батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та внести зміни до актового запису про народження дитини №203 від 14 травня 2013 року, складеного Заводським відділом РАЦС, а саме: внести в графу «батько» відомості про батька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано батьківство ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у відношенні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із внесенням змін до актового запису про народження № 203 від 14 травня 2013 року, складеного Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, шляхом запису ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України батьком дитини.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що справа розглянута за відсутності відповідача у справі без наявності підтверджень про сповіщення його про дату та час судового розгляду. Твердження суду про ухилення відповідача від участі у проведенні судово-генетичної експертизи не підтверджено матеріалами справи, а покази свідків, які суд поклав в основу оскаржуваного рішення не є належними та допустимими доказами у цій справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що заперечує проти апеляційної скарги ОСОБА_1 , просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає, його мотивованим та обґрунтованим.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 25 грудня 2012 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, вбачається, що шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 розірвано 25 грудня 2012 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено актовий запис №84. Після розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_9 (а.с.8).

Оскільки дитина у позивача народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до спливу десяти місяців після припинення її шлюбу з ОСОБА_5 , при реєстрації народження дитини, її походження було визначено від подружжя та відомості про ОСОБА_5 , з яким позивач ОСОБА_2 раніше перебувала у зареєстрованому шлюбі, було внесено до актового запису про народження, як батька дитини.

В подальшому ОСОБА_5 оспорив своє батьківства у відношенні народженої дитини ОСОБА_2 та згідно рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2015 року, яке набрало законної сили 11 червня 2015 року його позовні вимоги були задоволені та виключено з актового запису №203 від 14 травня 2013 року, вчиненого щодо ОСОБА_10 Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, відомості про те, що його батьком є ОСОБА_5 (а.с.9-15).

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження серії НОМЕР_2 від 03 грудня 2015 року вбачається, що відповідно до ст.133 СК України на підставі медичного свідоцтва про народження дитини №790/862 від 29 квітня 2013 року та наявного актового запису про шлюб №55 від 22.03.2008 року, актового запису про розірвання шлюбу №84 від 25.12.2012 року, зареєстрованих Заводським ВРАЦС реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, внесено дані щодо народження ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_11 , батьком якого вказано ОСОБА_5 , матір`ю - ОСОБА_2 . Згідно змін, внесених до відомостей актового запису, 14 травня 2013 року при повторній видачі свідоцтва про народження дитини додано відмітку, що прізвище « ОСОБА_9 » змінено на підставі актового запису про розірвання шлюбу №84 від 25.12.2012р. та додано відмітку, що за згодою матері дитині присвоєно прізвище « ОСОБА_12 ». Згодом, 03 липня 2015 року згідно рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2015 року з актового запис про народження дитини виключено відомості про батька, та відповідно до ч.1 ст.135 СК України за заявою матері прізвище дитини « ОСОБА_12 » змінено на « ОСОБА_9 », по-батькові « ОСОБА_13 » змінено на « ОСОБА_14 », та внесено дані про батька дитини - ОСОБА_7 . Видане повторне свідоцтво про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 серії НОМЕР_3 (а.с.87-92).

Згідно свідоцтву про народження серії НОМЕР_3 , виданого повторно Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 та його батьками в свідоцтві вказані: батько ОСОБА_7 , мати ОСОБА_2 (а.с.6).

По справі неодноразово призначалась судово-генетична експертиза для вирішення питання, чи є відповідач ОСОБА_1 батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.141 т.1; а.с.215 т.1; а.с.24 т.2). Однак, судово-генетична експертиза не була проведена, оскільки, незважаючи на те, що як відповідач, так і його представники були належним чином повідомлені про час та місце проведення експертизи(а.с.151,152 т.1; а.с.223,224 т.1; а.с.40,41 т.2), ОСОБА_1 для відбору біологічних зразків до експертної установи не з`явився, у зв`язку з чим провести експертизу не надавалося можливим (а.с.154 т.1; а.с.225 т.1; а.с.51 т.2).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про визнання батьківства, суд першої інстанції виходив з того, що факт батьківства позивача відносно дитини підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, які відповідач належним чином не спростував. Також суд, керуючись нормами ст. 128 СК України, виходив з того, що цей факт підтверджується ухилянням відповідача без поважних причин від проведення судово-генетичної експертизи, тому фактично ним визнано факт батьківства на підставі зібраних у справі доказів, належним чином оцінених під час ухвалення рішення.

З вказаними висновками суд першої інстанції погоджується і колегія суддів суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 13. ч. 1 ст. 44 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу і разом з тим, з огляду на принцип диспозитивності у цивільному судочинстві сторони розпоряджаються процесуальними правами на свій розсуд.

Відповідно до положень ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити строк розгляду справи, але не більше як на п`ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

Як вбачається з матеріалів справи позовна заява ОСОБА_2 до суду першої інстанції надійшла 10.05.2015 року, провадження у справі було відкрито 30.07.2015 року. В жодному судовому засіданні ОСОБА_1 участь не приймав, представництво його інтересів в суді першої інстанції за довіреністю здійснювали ОСОБА_18., ОСОБА_19. Ухвалою Заводського районного суду від 18 січня 2016 року за клопотанням позивача була призначена судово-генетична експертиза на предмет того, чи є ОСОБА_1 батьком дитини ОСОБА_3 , однак відповідач до Запорізького науково-дослідного експертно-кримінального центру для відбирання біологічних зразків для проведення молекулярно-генетичної експертизи не з`являвся, у зв`язку з чим експертиза проведена не була.

В апеляційний суд справа за скаргою ОСОБА_1 надійшла 03.01.2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13.06.2017 року (під час розгляду справи колегією суддів у складі головуючого судді Подліянової Г.С., суддів Дашковської А.В., Кримської О.М.) була призначена судова молекулярно-генетична експертиза, однак ОСОБА_1 до експерта для відбирання біологічних зразків для проведення молекулярно-генетичної експертизи не з`являвся.

Під час повторного апеляційного розгляду справи ОСОБА_2 заявила клопотання про проведення молекулярно-генетичної експертизи. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 29.08.2018 року клопотання було задоволене, у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Запорізького Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (м. Запоріжжя, вул. Аваліані, 19 А).

26 листопада 2018 року до апеляційного суду з експертної установи повернулись матеріали справи з «Повідомленням про неможливість проведення судової експертизи» від 19.11.2018 року №8-1112 (далі Повідомлення) за підписом експерта Гуляєвої О.І. Згідно вказаного повідомлення (том. 3 а.с. 108-109) до експертної установи ніхто із сторін у справі не з`явився та підтвердження оплати повної вартості експертизи не надавалось.

15 січня 2019 року ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29.08.2018 року, у справі знову призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Запорізького Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (м. Запоріжжя, вул. Аваліані, 19 А).

08 квітня 2019 року до апеляційного суду з експертної установи повернулись матеріали справи з «Повідомленням про неможливість проведення судової експертизи» від 26.03.2019 року №8-56 (далі Повідомлення) за підписом експерта Немченко Д.Є. Згідно вказаного повідомлення (том. 3 а.с. 151) до експертної установи ніхто із сторін у справі не з`явився і біологічні зразки отримані не були.

14 травня 2019 року ухвалою Запорізького апеляційного суду у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунальної установи «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗМР (м. Запоріжжя, вул. Чарівна, 30).

19 листопада 2019 року до апеляційного суду з експертної установи повернулись матеріали справи з повідомленням, що комплексна медико-генетична експертиза спірного батьківства призначалась тричі на 19.09.2019р., 10.10.2019р., 30.10.2019р., між тим проведена не була у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 тричі не з`явився на відбір зразків біологічного матеріалу (т.3 а.с.245).

Окрім цього ОСОБА_1 телефонограмою за телефоном особисто повідомлявся про необхідність явки до апеляційного суду (том 3 а.с. 74) і окремо до експертного закладу (т. 3 а.с. 83).

Повідомлення про необхідність з`явитись до експертної установи на 09-00 год. 30 жовтня 2019 року, надіслане судом (т.3 а.с. 241),отримано ОСОБА_1 25.10.2019 року (т.3 а.с. 242), що підтверджується поштовим повідомленням надісланим на адресу АДРЕСА_1 , яке підписане прізвищем « ОСОБА_16 ». Вказана адреса є місцем реєстрації ОСОБА_1 відповідно до відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради на запит суду (т.3 а.с.221).

При новому апеляційному розгляді з липня 2018 року ні ОСОБА_1 ні його представник до грудня 2019 року до апеляційного суду для розгляду його ж апеляційної скарги жодного разу не з`явився. Знаючи, про розгляд справи судом, за його ж апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухиляється від отримання поштової кореспонденції з повідомленням як від суду так і від експертної установи. Свою адресу, виходячи з останньої його письмової заяви від 11 грудня 2019 року ОСОБА_1 не змінював, при цьому за вказані майже півтора роки 14 листів з повідомленням (т. 3 а.с. 61, 69, 94, 99, 126, 130, 135, 139, 162, 190, 197, 220, 232, 238) про час та місце судового засідання, з копіями ухвал про призначення експертизи повернулись до суду через «закінчення встановленого терміну зберігання».

Як зазначено, підтвердженням того, що ОСОБА_1 проживає саме за цією адресою, є його письмові пояснення надіслані на адресу апеляційного суду 11.12.2019 року.

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що відповідач ОСОБА_1 , який подав апеляційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2016 року не зацікавлений у якнайшвидшому вирішення справи, оскільки його дії спрямовані не на захист порушеного права, а на тяганину судового розгляду, на свідоме розуміння неможливості проведення судової експертизи без його фізичної участі, що порушує розумні строки розгляду справи та принцип рівності сторін та йде в розріз з інтересами малолітньої дитини.

Керуючись принципами ефективності судового процесу, спрямованому на недопущення затягування розгляду справи та ст.ст. 371, 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності ОСОБА_1 , оскільки, звернувшись до суду з апеляційною скаргою, останній тривалий час безпідставно не цікавиться рухом справи, не отримує кореспонденцію з суду та без поважних причин не користується своїми процесуальними правами та не виконує процесуальні обов`язки, визначені ст. 44 ЦПК України. Відкладення розгляду справи на невизначений термін суперечить вимогам ч. 1 ст. 371 ЦПК України.

Захист державою сім`ї, дитинства, материнства і батьківства закріплені у ст. 51 Конституції України.

Вказана конституційна норма про захист материнства та дитинства стала стимулом для пошуку позивачем справедливого рішення.

Відповідно до ст. 7 Конвенції "Про права дитини" - дитина, наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.

За положеннями п. 3 ч. 2 ст. 125 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначаються на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини, а походження дитини від батька визначається за спільною заявою матері та батька дитини, за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини чи за рішенням суду.

Згідно ч. 2 ст. 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Позов про визнання батьківства може бути прийнятий судом за умови, що запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 Кодексу. Це означає, що в порядку позовного провадження спір про визнання батьківства може бути розглянуто, якщо, зокрема, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Як вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого повторно 03 липня 2015 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, запис про батька дитини ОСОБА_3 було здійснено у відповідності до ч.1 ст. 135 СК України, за вказівкою матері ( а.с. 6).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України (в редакції 2004 року, яка діяла на час вирішення спору) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі вище перераховані докази в сукупності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 60 ЦПК України (редакція 2004 року).

Як докази для встановлення батьківства в суді можуть бути досліджені зокрема: листи, телеграми відповідача, в яких він повідомляє про можливість народження чи народження його дитини певною жінкою; заява відповідача за місцем роботи про надання йому відпустки у зв`язку з народженням дитини; показання свідків про виявлення відповідачем турботи про дитину та її матір, обрання імені дитини тощо.

Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" (далі - Постанова) роз`яснив судам, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема ч. 2 ст. 128 цього Кодексу, на підставі будь-яких фактичних доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.

Відповідно до п. 8 Постанови питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК України (редакція 2004 року), згідно з якою жоден доказ не має для суду насамперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Питання щодо походження дитини, суд першої інстанції вирішив на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, зокрема показів свідків, які були допитані в судовому засіданні при розгляді даної справи та з показів яких вбачається, що в період вагітності ОСОБА_1 неодноразово відвідував ОСОБА_2 в лікарні, коли остання перебувала там з причин збереження вагітності, проявляв турботу про неї, він бажав та чекав народження дитини, після народження дитини батьки ОСОБА_1 приходили і навідували дитину та приймали його за свого онука.

Також факт того, що ОСОБА_17 визнавав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 року своєю дитиною підтверджується його апеляційною скаргою, яка була підписана ним особисто та подана на ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя про відкриття провадження у даній справі (т. 1, а.с. 30-35). Зі змісту цієї апеляційної скарги вбачається, що відповідач ОСОБА_1 посилається на те, що позивачем ОСОБА_2 не надано жодного доказу про будь-яке ухилення з його сторони від реєстрації дитини. Зазначає, що він не знав про народження дитини та позивач не пропонувала йому подати заяву про визнання свого батьківства. Неможливість внесення до актового запису відомостей про батька дитини обґрунтував тим, що в графу "батько" був внесений ОСОБА_5 . Крім того, в апеляційній скарзі відповідач зазначав, що наразі, коли ОСОБА_5 виключений з актового запису як батько дитини, він може подати заяву про визнання свого батьківства стосовно малолітнього ОСОБА_3 . Разом з тим, відповідач зазначив, що хоче вирішувати майнові та немайнові права малолітнього, піклуватися про нього, має намір визначити його ім`я, оскільки при наданні дитині імені не була врахована його думка як батька, він має намір через органи опіки та піклування встановлювати графік побачень для себе та своїх батьків з сином та мати інші права стосовно його дитини.

Отже, відповідач фактично особисто визнав своє батьківство стосовно малолітнього ОСОБА_3 і навіть вказував на те, що має намір визначити місце проживання дитини разом із ним, оскільки інших дітей він не має, працює, тоді як мати дитини ОСОБА_3 не має самостійного заробітку, а тому дитина не може бути залишена з такою особою. Крім того, в своїй апеляційній скарзі відповідач також зазначав, що позивач не надала належних та допустимих доказів того, що її права не визнані, порушені або підлягають захисту та те, що він відмовляється подавати заяву про визнання себе батьком, а тому вважає, що в їх випадку взагалі відсутній спір про право.

Колегія вважає, що цей доказ достовірно підтверджує визнання відповідачем свого батьківства і викладені ним відомості засвідчують походження дитини саме від відповідача, про що суд першої інстанції правильно зазначив в оскаржуваному рішенні.

Крім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України , суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

По справі неодноразово призначалась судово-генетична експертиза для вирішення питання, чи є відповідач ОСОБА_1 батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, судово-генетична експертиза не була проведена, оскільки відповідач, ОСОБА_1 для відбору біологічних зразків до експертних установ не з`являвся, у зв`язку з чим провести експертизу не надавалося можливим.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У виконання вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з метою повного та всебічного розгляду справи та забезпечення справедливої процедури судом першої інстанції та апеляційним судом вичерпані передбачені ЦПК України заходи щодо проведення біологічної генетичної експертизи.

За таких обставин, суд першої інстанції, вірно застосувавши положення ст. 128 СК України, врахувавши роз`яснення п. 3 постанови пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, взявши до уваги ухилення відповідача ОСОБА_1 від проведення судової генетичної експертизи, в силу ст. 146 ЦПК України (в редакції 2004 року), з урахуванням інших наявних у справі та належно оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України), з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із доведеності факту батьківства відповідача щодо ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено батьківство, колегією суддів не приймаються до уваги як такі, що не підтверджені належними доказами, не ґрунтуються на вимогах закону, що регулюють спірні правовідносини, та не спростовують мотивованих висновків суду першої інстанції.

Позиція апеляційного суду ґрунтується на правових позиціях висловлених у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.05.2018 року у справі №751/5788/16-ц, провадження №61-22338св18, та у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.10.2019 року у справі №382/2559/15-ц, провадження №61-31251св18.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Як підсумок рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги про неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права безпідставні та не заслуговують на увагу.

З урахуванням викладеного, колегія погоджується з висновком суду про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 26 грудня 2019 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

Судді: О. В. Крилова

В. Ю. Бєлка