Справа 206/4257/18
Провадження 2/206/85/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року в залі суду в місті Дніпрі Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

за участю секретаря Панюшкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу за договорами позики,

за участі представників:

позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

встановив:

31 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, в якому з урахуванням уточнень від 27.09.2018р. просить стягнути грошові кошти у розмірі 286 050,97 грн., з яких: 250 000,00грн. основна заборгованість, 4 614,88грн. 3 % річних, 9 850,00 грн. інфляційні втрати, 21 586,09 грн. - проценти за користування позикою; грошові кошти у розмірі 841,60 доларів, з яких: 800,00 доларів США основна заборгованість, 7,76 доларів США 3 % річних та 33,84 долари США проценти за користування позикою, грошові кошти у розмірі 105,20 євро, з яких: 100 євро основна заборгованість, 0,97 євро 3 % річних та 4,23 євро проценти за користування позикою (а.с.2-3).

ОСОБА_5 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у грудні 2016 року вона та ОСОБА_2 уклали між собою договір позики відповідно до якого остання взяла в борг грошові кошти у розмірі 50 000,00 та зобовязалась їх повернути наступним чином: 10 000,00 грн. не пізніше 10.12.2016, 20 000,00 грн. не пізніше 13.12.2016 та 20 000,00 грн. не пізніше 17.12.2016. Для підтвердження відповідної домовленості відповідач надала власноручно написану розписку. В подальшому в січні 2018 року між нею та відповідачем було укладено ще один договір позики, відповідно до умов якого остання взяла в борг грошові кошти у розмірі 200 000,00 грн. та зобовязалась їх повернути в травні 2018 року про що була складена розписка. Також, в січні 2018 року відповідач позичила у неї грошові кошти у розмірі 800,00 доларів США та 100,00 євро та обіцяла їх повернути у травні 2018 року про що свідчить ще одна розписка. Відповідач не виконала взяті на себе обовязки з повернення отриманих у борг грошових коштів за Розпискою 1, Розпискою 2 та Розпискою 3, а саме не повернула їй будь-яких грошових коштів. На неодноразові її звернення щодо сплати боргу відповідач обіцяла сплатити борг, проте постійно переносить дату розрахунків. Вказані обставини змусили її звернутись до суду для стягнення боргу з відповідача в примусовому порядку. Отже з відповідача необхідно стягнути в примусовому порядку основний борг перед за Розпискою 1, Розпискою 2 та Розпискою 3, який в загальному розмірі складає 250 000,00 (двісті пятдесят тисяч грн. 00 коп.), 800,00 доларів США та 100 євро. Також підлягає стягненню відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором та інфляційні витрати за період з грудня 2016р. по червень 2018р. за прострочення повернення грошових коштів за Розпискою 1, Розпискою 2, Розпискою 3. У зв'язку з тим, що борг за Розпискою 3 в іноземній валюті, то з відповідача підлягає стягненню тільки 3% річних від простроченої суми. Крім цього підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 1048 ЦК України проценти від суми позики за користування грошовими коштами, оскільки інше не встановлено договорами позики.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач ОСОБА_2 надала письмовий відзив на позовну заяву, за змістом якого, остання позовні вимоги визнає частково, в розмірі дійсної заборгованості в сумі 86000,00грн., 500,00 доларів США та 100 євро. Зазначає, що в своїй позовній заяві позивач посилається на те, що вона тричі отримувала від неї грошові кошти і на підтвердження своїх позовних вимог надала три розписки про отримання грошових коштів. Проте, вказані позивачем обставини не в повній мірі відповідають тим обставинам, які відбувалися в дійсності. Так, дійсно в грудні місяці 2016 року вона отримала від позивача грошові кошти в розмірі 40000,00 гривень, які вказані в розписці 1. Вказані в цій же розписці 10000,00 гривень вона фактично не отримувала від позивача, а в зазначеній розписці вони вказані на прохання позивача для того, щоб фактично приховати відсотки за користування вказаними грошовими коштами. Підтвердженням такого твердження є та обставина, що в тексті розписки датами повернення двох сум по двадцять тисяч гривень (при цьому ці суми зазначені спочатку) визначені 13 та 17 грудня 2016 року, а сума в 10000 гривень, де датою повернення визначено 10.12.2016 року йде останньою. Вже ці обставини підтверджують, що вказана розписка 1 була написана в повному обсязі не за один раз. Крім цього, вона не заперечуючи того, що грошові кошти від позивача вона дійсно отримувала і це відбувалося неодноразово, стверджує, що частину грошових коштів вона отримувала від позивача спочатку взагалі без будь-якою розписки і вже в січні 2018 року, на прохання позивача, яка підрахувала загальну суму отриманих від неї відповідачем в борг грошових коштів з урахуванням процентів за користування цими грошима, написала нову розписку (розписка 2). При чому в зазначену в даній розписці суму в двісті тисяч гривень було також включено і грошові кошти вказані в розписці 1, а також ті грошові кошти які вже поверталися нею позивачу. В той же час позивач не повернула їй розписку 1, посилаючись на те, що вона її загубила. Написання розписки 2 та розмова щодо втрати позивачем розписки 1 відбувалося в присутності ОСОБА_6 та ОСОБА_7. При цьому грошові кошти у борг від позивача вона брала під впливом тяжких обставин, які склалися при здійсненні господарської діяльності. Частину із отриманих від позивача у борг грошових коштів та відсотків за користування цими грошима вона їй повертала протягом кількох разів. Здійснювалися такі повернення грошових коштів як особисто нею в присутності сторонніх осіб, так і за її дорученням іншими особами. Таким чином, укладений між сторонами договір позики, який було оформлено в формі розписки 2, по своїй суті було укладено під впливом оману, так як зазначені в ньому грошової суми вона від позивача не отримувала ні при написанні розписки 2, ні взагалі на протязі всіх разів коли вона отримувала грошові кошти в борг від позивача (а.с.26-29).

21 вересня 2018 року представником позивача за довіреністю ОСОБА_8 подано до суду відповідь на відзив, в якому зазначає, що відповідач в порушення ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України не додав до відзиву жодного доказу, який би підтверджував зазначені обставини (факт отримання за Розпискою 1 тільки 40 000,00 грн., а не 50 000,00 грн.). Відповідач не вказала у Відзиві жодного доказу, який би підтверджував, що в Розписку 2 включені грошові кошти по Розписці 1. Розписка 1 була не повернута не з причин її загублення позивачем (як вказує відповідач), а з причин неповернення по ній грошових коштів. Під час написання розписок відповідачем були відсутні будь-які особи, що підтверджується змістом відповідних боргових документів (в яких відсутні відомості про написання розписок зі свідками), як наслідок, свідчення свідків в даному випадку будуть неправдивими. Крім цього їх показання в даних спірних правовідносинах є недопустимими. Також не підтверджено факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів під впливом тяжких обставин у господарській діяльності. Наявність тяжких обставин у відповідача під час укладення договорів позики жодним чином не звільняє її від виконання обовязку повернення позичених коштів. Відповідач не надала суду жодних доказів укладення договору позики за Розпискою 2 під впливом омани. Більш того, відповідач взагалі не вказала у відзиві відносно чого саме позивач її обманула (повідомила їй неправдиві відомості або приховала певні обставини). Відповідач у відзиві не вказала жодних обґрунтувань якими вона керувалась при визначенні саме такої суми боргу, тобто не надано жодних доказів, які підтверджують отримання грошових коштів від позивача саме у меншому розмірі, як вказує у відповідач. При тому, що дані доводи суперечать наявним в матеріалах Справи доказам, а саме змісту Розписки 1, Розписки 2 та Розписки 3. Також відповідач не надав у відзиві жодної оцінки (визнання чи заперечення) позовним вимогам відносно стягнення з Відповідача 3 % річних, інфляційних витрат (на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України) та відсотків за користування позиченими грошовими коштами (враховуючи зміст ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відсутність заперечень на вказані вимоги Позивача свідчить про те, що відповідач погоджується з ними (а.с.46-51).

Представник позивача, адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову, з підстав викладених у ньому. Зазначив, що жодних доказів щодо сум, які визнаються відповідачем у справі немає.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що вона три роки тому зайняла відповідачу 50000,00грн., потім 200000,00грн., через деякий час ще 800,00 доларів США і 100 євро. Гроші по розпискам відповідачем не поверталися. У розписці на 200000,00грн. зазначено кому повинні повертатися гроші. ОСОБА_2 багато разів брала по 5000,00грн., 3000,00грн. і відразу їх повертала, тому по цим коштам розписки не писалися. Вона давала відповідачу гроші, бо дуже довго її знала і довіряла їй. Розписка на 50000,00грн. писалася один раз, але кошти давалися частинами. Розписку писати вона не вимогала, відповідач сама їх писала. Кошти у сумі 200000,00грн. давалися частинами по 100000,00грн. Розписка на 200000,00грн. не включала кошти за розпискою на 50000,00грн. це два окремих правочини.

Також від позивача ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, в яких вона звертає увагу на те, що відповідач зазначала, що грошові кошти за розписками вона отримувала саме у позивача, як наслідок, дані документи писались саме на підтвердження боргових зобовязань перед позивачем. У своєму листі Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що: «Особу, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, можна вважати позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документу, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо)». Відповідач не надала жодних доказів, які б спростовували зміст Розписки 1 та Розписки 3 або свідчили про неправомірне заволодіння позивачем відповідними борговими документами. Відсутність дати складання трьох розписок жодним чином не звільняють відповідача від обовязку повернення боргів. Дата написання відповідних розписок мала б значення, якби позивач нараховувала відповідачу відсотки за користування позиченими коштами з наступного дня після передачі позики. Однак, позивач рахував відповідні відсотки тільки після прострочення відповідачем виконання зобовязань по відповідним борговим документам. Доказом того, що відсутність дати написання розписок та/або дат передачі грошових коштів жодним чином не впливає на спір про стягнення заборгованості по ним про що свідчить судова практика Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка вказана в ухвалі від 12.06.2017 по справі № 693/1489/15-ц. Покази свідків у спорі про стягнення грошових коштів за договором позики є недопустимим доказом. Також право на стягнення несвоєчасно поверненої позики разом з інфляційними витратами, 3% річних та відсотками за користування позикою підтверджується сталою судовою практикою вищих судових інстанцій. (а.с.89-91, 105-106, 117).

Відповідач ОСОБА_2 та її представник, адвокат ОСОБА_4 просили задовольнити позовні вимоги частково та стягнути 86000,00грн., 500,00 доларів США і 100,00 євро.

Відповідач ОСОБА_2 пояснила, що в грудня 2016 року вона писала позивачу розписку і отримала 20000,00грн. та 20000,00грн., а 10000,00грн. це були відсотки, які вимагала позивач за користування позикою. До 2018 року вона займала у позивача ще гроші. Таким чином тіло кредиту було 86000,00грн. Також вона брала 600 доларів та сто євро, 300 доларів вимагала позивач за користування, а 100 доларів вона повернула. Розписка на 200000,00грн. була написана і включала всі взяті кошти з відсотками. Розписку на 50000,00грн. позивач не повернула, пославшись на те, що вона її викинула. Суми по 100000,00грн. вона окремо не отримувала. Гроші вона брала з метою погашення боргів для роботи її підприємства. Омана позивача у тому, що у розписку 200000,00грн. включили всі розписки і все, що було повернуто нею до цього.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

13 серпня 2018 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська по даній цивільній справі було відкрито загальне позовне провадження (а.с.17).

14 вересня 2018 року від представника позивача до суду надійшла заява про забезпечення позову (а.с.32-34).

Ухвалою від 17 вересня 2018 року заяву представника позивача ОСОБА_8 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: вул. Карагандиська, буд. 26, м. Дніпро, реєстраційний номер майна 2415276, що належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, ВВА №351733 реєстр №6370, від 16.12.2003 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 (а.с.42).

18 жовтня 2018 року представником відповідача, адвокатом ОСОБА_4 заявлено клопотання про продовження строку підготовчого судового засідання.

Ухвалою від 18 жовтня 2018 року клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про продовження підготовчого розгляду справи задоволено. Продовженострок підготовчого судового засідання до 11 листопада 2018 року (а.с.77).

Ухвалою від 08.11.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.11.2018 року (а.с.83).

31 січня 2019 року в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Під час розгляду справи судом заслухано сторін та їх представників, допитано свідків, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що відповідно до розписки (дата відсутня) ОСОБА_2 отримала (позикодавець не зазначений) у борг кошти: у розмірі 20000,00грн., які зобовязалася повернути 13.12.2016 року; у розмірі 20000,00грн., які зобовязалася повернути 17.12.2016 року; у розмірі 10000,00грн., які зобовязалася повернути 10.12.2016р. (а.с.109).

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дата відсутня) був укладений договір позики за яким, ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 200000,00грн., зобовязавшись повернути в травні 2018р., що підтверджується розпискою, яка міститься в матеріалах справи (а.с.110).

Далі (дата відсутня) ОСОБА_2 отримала у борг (позикодавець не зазначений) 800,00 доларів США і 100,00 Євро, зобовязавшись повернути у травні 2018 року, що підтверджується розпискою (а.с.110).

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Факт написання трьох розписок позивачу ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 визнається.

Також допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснилав, що вона працює у відповідача в кафе. Десь у квітні травні 2018 року вона чула, як ОСОБА_11 позичала кошти у ОСОБА_1 Гроші позичалися неодноразово, якими сумами їй не відомо, але з відсотками. Відповідач повертала частинами кошти, вона особисто передавала позивачу разів 10-12 гроші. Особисто вона не бачила, як позивач давала відповідачу гроші.

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Так, згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13.

Позивач у своїх письмових поясненнях посилається на практику Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка вказана в ухвалі від 12.06.2017 року по справі № 693/1489/15-ц, де суд першої інстанції відмовив у стягненні через нечіткість дати написання розписки та неможливість встановлення дат отримання грошових коштів, апеляційний суд скасував відповідне рішення, а касаційний суд підтримав таку позицію. Отже відсутність дати написання розписок та/або дат передачі грошових коштів не впливає на спір про стягнення заборгованості по ним.

Проте суд відступає від даної правової позиції, оскільки в зазначеній справі розписка була одна, у даному випадку розписок три, в них не зазначено дати написання розписки, а в двох також не зазначені відомості про позикодавця.

Крім цього відповідач не заперечує факт боргових зобовязань перед позивачем.

Судом встановлено і цей факт визнається відповідачем, що вона написала три розписки на загальну суму 50000,00грн., 200000,00грн. і на 800,00 доларів і 100,00 євро.

Заперечуючи проти позову відповідач ОСОБА_2 посилається на те, що гроші в такому розмірі вона у позивача не брала.

Проте в супереч ст. 81 ЦПК України відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нею було отримано лише 86000,00грн., 500,00 доларів США і 100,00 євро і що кошти за договорами позики нею частково були повернуті, а також того, що укладення договору позики на суму 200000,00грн. було вчинено під впливом омани.

Однак суд оцінює критично розписку 1 на загальну суму 50000,00грн. і схиляється до того, що є неймовірною ситуація, коли боржник маючи тривалий час (з 2016р.) невиконані боргові зобовязання одержує у того ж самого позикодавця ще більш значну позику (у 2018р.) на коротший час, отже приходить до висновку, що всі попередні боргові зобовязання 50000,00грн. за першою розпискою були включені в наступну розписку на 200000,00грн.

Тому стягнення заборгованості за розпискою на 50000,00грн., в тому числі 3% річних, інфляційні витрати та відсотки за користування позикою задоволенню не підлягають.

Отже з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти за розпискою на суму 200000,00грн. та за розпискою на суму 800,00 доларів США і 100,00 євро.

У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. ОСОБА_12 і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом встановлено, що в обумовлений строк відповідачем не було сплачено кошти у загальному розмірі 200000,00грн.

Дослідивши розрахунок здійснений позивачем у позовній заяві, суд приходить до висновку, що обчислення здійснені вірно відповідно до вимог чинного законодавства.

Отже, враховуючи те, що відповідач не повернув суму позики, договором позики проценти не передбачені з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти від суми позики у розмірі 8460,27грн.

В силу ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанням ним грошового зобовязання.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дійсно за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку, нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, не підлягає задоволенню позовні вимоги позивача про стягнення на його користь 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 01.06.2018р. по 26.09.2018р. у розмірі 1939,73грн. відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України,оскільки інший розмір процентів встановлений законом.

Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача процентів від суми позики на підставі ст. 1048 ЦК України нарахованих за розпискою на суму 800,00 доларів США і 100,00 євро у розмірі 33,84 долари США і 4,23 євро відповідно суд вважає, що вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 1048 ЦК України, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Облікова ставка Національного банку України, або ставка рефінансування це процентна ставка, що стягується Національним банком України під час рефінансування комерційних банків. Це монетарний інструмент, за допомогою якого Національний банк встановлює для суб'єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових ресурсів. Рівень і характер змін облікової ставки залежить від тенденцій економічного розвитку країни, макроекономічних і бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку тощо. О.с. має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозованого рівня інфляції, який визначається Кабінетом Міністрів України на відповідний рік і враховується при складанні державного бюджету. О.с. є найнижчою ставкою серед процентних ставок, за якими Національний банк України може підтримувати ліквідність банків. ОСОБА_12с. затверджується рішенням Правління Національного банку України.

Іноземна валюта не передбачає цю ставку, тому до іноземної валюти не спроможне її застосовувати.

Отже облікова ставка НБУ застосовується до національної валюти, а не до іноземної.

Разом з тим підлягають стягненню з відповідача 3% річних у розмірі 7,76 доларів США і 0,97 євро відповідно, оскільки інший розмір процентів не встановлений ні договором ні законом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3-13, 76-82, 89, 141, 227- 229, 235, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 (вул. Житня, 26, м.Дніпро, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2) заборгованість за договором позики на загальну суму 200000 грн. строком повернення до травня 2018 року, що утворилася станом на 26 вересня 2018 року в розмірі 208460 (двісті вісім тисяч чотириста шістдесят) гривень 27 копійок та складається з суми заборгованості - 200000,00 грн., відсотків за обліковою ставкою НБУ - 8460,27 грн.

Стягнути із ОСОБА_2 (вул. Житня, 26, м.Дніпро, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1), на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2) заборгованість за договором позики на 800 доларів США та 100 євро, строком повернення до травня 2018 року, що утворилася станом на 26 вересня 2018 року в розмірі 800 вісімсот) доларів США, 3% річних - 7,76 доларів США, загалом 807 (вісімсот сім) доларів 76 центів США, що за курсом НБУ складає 22419,80 грн., та у розмірі 100 євро, 3% річних - 0,97 євро, загалом 100 (сто) євро 97 євроцентів, що за курсом НБУ складає 3202,95 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з із ОСОБА_2 (вул. Житня, 26, м.Дніпро, р.н.о.к.п.п.

НОМЕР_1), на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2) понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2340 (дві тисячі триста сорок) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 лютого 2019 року.

Суддя А.О. Сухоруков