Справа № 487/4968/17
Провадження № 2/487/82/19
РІШЕННЯ

Іменем України

26.03.2019 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Карташевої Т.А.,

за участю секретаря Остропольської О.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Заводського району м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 19.09.2017 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просила визнати недійсним договір №1537 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений на Південній товарній біржі 07.04.1995 року між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_4

В обґрунтування позову ОСОБА_3 вказала, що квартира АДРЕСА_1 належала їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори за р. № 2-3513 від 19.05.1994 р., зареєстрованого Миколаївським бюро технічної інвентаризації за р. № 17316 від 06.04.1995 року.

07.04.1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено біржовий договір купівлі-продажу вищевказаної квартири за 30 000 000 карбованців.

Позивач вказує, що оскільки за квартиру вона відразу не отримала грошові кошти, а відповідач просила відстрочку оплати до червня 1995 року, тому вони усно домовилися та зазначили в договорі, що позивач звільняє квартиру до 07.06.1995 р. До 07.06.1995 р. відповідач зобов'язувалась повністю розрахуватися за квартиру. Також вони домовилися, що після повного розрахунку укладуть нотаріально посвідчений договір.

Але відповідач з моменту укладення договору на Південній біржі не з'являлася, за квартиру не розрахувалась.

Мешканцями будинку №52 по вул. Крилова в м. Миколаєві створено ОСББ "Будівельник".

На даний час позивач проживає та зареєстрована з дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_2. Вже минуло більше двадцяти років після укладення біржового договору купівлі-продажу квартири, а відповідач не розрахувалась та не з'являється. Позивач намагалась відшукати її, та все марно.

Позивач зазначає, що вона змушена звернутися до суду, оскільки не може укласти договори на комунальні послуги через те, що не є зареєстрованим власником квартири. ПАТ "Миколаївобленерго" неодноразово попереджало її про відключення від електропостачання через не укладення договору.

З посиланням на ст. 655 ЦК України позивач в позові зазначила, що грошову суму вартості квартири вона не отримала та відповідно квартиру не передала, вона проживає в ній та зареєстрована на даний час. Одночасно позивач посилалась і на положення ст. ст. 229, 230 ЦК України. Крім того, позивач також вказувала на порушення покупцем вимоги ч. 5 ст. 203 ЦК України, так як з його боку правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним - сплату продавцю за придбану квартиру коштів, а тому, згідно з вимогами ст. 215 ЦК України, на думку позивача, є всі законні підстави для визнання договору, як оспорюваного правочину, недійсним.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Нікітіна Д.Г. від 21.09.2017 р. позовну заяву ОСОБА_3 залишено без руху.

02.10.2017 року позивачем подано уточнення до позовної заяви разом з копією звіту про оцінку майна, в якому позивач просила стягнути з відповідача судовий збір в сумі 6495,90 грн.

04.10.2017 р. було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

15.02.2018 р. відповідно до ухвали судді було призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження.

28.03.2018 року позивачем було подано клопотання про стягнення з відповідача витрат на послуги адвоката в розмірі 16 000 грн.

Позивачем 05.04.2018 року подала уточнення до позовної заяви, відповідно до якого, посилаючись на ст. 234 ЦК України, вважала, що правочин є фіктивним, а тому підлягає визнанню недійсним.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_2 02.07.2018 р. подав заяву про застосування строків позовної давності, обґрунтовуючи її тим, що позовна заява від 19.09.2017 року про визнання договору недійсним, який було укладено 07.04.1995 р., подана позивачем до суду з пропуском встановленої ст. 257 ЦК України трирічної позовної давності.

Ухвалою судді від 02.07.2018 року було закрито підготовче провадження та призначений судовий розгляд справи по суті.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2019 р. було замінено суддю Нікітіна Д.Г.на суддю Карташеву Т.А.

Ухвалою від 23.01.2019 р. цивільну справу було прийнято до провадження і призначено повторне підготовче судове засідання в загальному порядку.

Ухвалою судді від 19.02.2019 року було закрито підготовче провадження по справі і призначений судовий розгляд по суті у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 26.03.2019 року позивач ОСОБА_3 підтримала позовні вимоги, пояснивши, що через наявність матеріальних проблем в сім'ї було прийнято рішення про продаж квартири №79 за адресою: м. Миколаїв, вул. Крилова, 52. ЇЇ чоловік знайшов покупця - чоловіка на ім'я ОСОБА_7, з яким вона повинна була укласти договір купівлі-продажу квартири на товарній біржі, а ОСОБА_7 сплатить гроші за квартиру через два місяці. На біржі вона отримала договір купівлі-продажу, в якому покупцем була вказана ОСОБА_4, тому підписувати договір вона спочатку відмовилась, але після того як ОСОБА_7 показав їй паспорт на ім'я ОСОБА_4 з відміткою про одруження з останньою, вона підписала договір, хоча і не читала його. Після підписання договору ОСОБА_4 вона не бачила, гроші за продану квартиру так і не отримала, тому вважає, що вона є жертвою шахрайських дій, проте до правоохоронних органів не зверталась. Ніяких домовленостей з ОСОБА_4 у неї не існувало, у тому числі і про подальше нотаріальне посвідчення договору. З квартири вона нікуди не виїжджала, продовжує проживати в ній, сплачувати комунальні послуги.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги ОСОБА_3, пояснивши, що у позивачки було складне матеріальне становище, тому на сімейній раді вирішили продати спірну квартиру. Оскільки гроші були необхідні терміново, обговоривши умови з ОСОБА_4, вирішили укласти договір купівлі-продажу на біржі з подальшим посвідченням у нотаріуса, але покупець зник, так і не сплативши гроші. З 1995 року ОСОБА_3 проживає у спірній квартирі, продовжує сплачувати комунальні платежі. Відповідач ОСОБА_4, укладаючи договір, надала недійсний паспорт, оскільки перебувала у шлюбі з ОСОБА_7, взявши прізвище чоловіка. Крім того, не був виконаний п. 6 договору - продавець не звільнив квартиру протягом двох місяців, не передавши квартиру покупцю, оскільки покупець зник; грошові кошти за продаж квартири ОСОБА_3 не отримала, а покупець повинен довести, що сплатив гроші. Вважає, що договір купівлі-продажу квартири, укладений на біржі, повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. 234 ЦК України, оскільки не спрямований на набуття правових наслідків, які обумовлювались цим правочином, хоча ОСОБА_3 і мала наміри виконати договір.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_3 не визнав, посилаючись на те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обставин, вказаних в позові, та пропущений строк звернення до суду з позовом. Договір купівлі-продажу квартири, укладений на біржі, був зареєстрований відповідачем відповідно до вимог діючого законодавства, продавець отримала за продаж квартири 10 000 доларів США до укладення договору на біржі. З боку позивача надійшло прохання пожити у квартирі, поки не буде знайдена квартира меншої площі, на яке відповідач погодилася. Оскільки відповідачу необхідно було виїжджати до ОСОБА_8 Федерації на постійне місце проживання, і за квартирою необхідний догляд, у червні 1995 року сторони досягли домовленості про те, що позивач залишиться проживати у квартирі, буде доглядати за житлом і сплачувати комунальні послуги.

Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посідченого нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори за р. № 2-3513 від 19.05.1994 р., зареєстрованого Миколаївським бюро технічної інвентаризації за р. № 17316 від 06.04.1995 року, належала квартира №79, розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Крилова, 52.

07.04.1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири № 79 в м. Миколаєві, вул. Крилова, 52, зареєстрований на Південній товарній біржі за №1537 від 07.04.1995 р.

Згідно з довідкою КП Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації від 12.02.2019 р. договір купівлі-продажу від 07.04.1995 р. за адресою: АДРЕСА_3 реєструвався БТІ 25.04.1995 р.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3, станом на 07.02.2019 р. відомості відсутні.

В квартирі №79 в м. Миколаєві по вул. Крилова, 52 проживають ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, що підтверджується довідкою ОСББ Будівельник №15 від 07.03.2019 року.

Відповідач ОСОБА_4 в теперішній час є громадянкою ОСОБА_8 Федерації і проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу ІІ МЮ №539572, виданого 25.12.2003 р. Управлінням ЗАЦС м. Москви, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 уклали шлюб 25.12.2003 р. Після укладення шлюбу ОСОБА_4 присвоєно прізвище ОСОБА_7.

Крім того, згідно з повідомленням Первомайського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області виконавчим комітетом Болеславчицької сільської ради Первомайського району Миколаївської області 31.10.1992 р. був складений актовий запис №9 про шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК).

У частині другій ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Згідно зі ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", яка була чинною в період спірних правовідносин, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

При цьому, наявність підстав для визнання угоди недійсною повинен доказати позивач. Відповідач не зобов'язаний доводити відсутність таких обставин.

В пункті тринадцятому вищенаведеної постанови Пленуму Верховного Суду зазначено, що мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є в силу ч.1 ст.58 ЦК недійсною, незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків.

Невиконання або неналежне виконання угоди (в тому числі договору довічного утримання) не може бути підставою для визнання її недійсною. У цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною (підпункт б п. 16 постанови Пленуму ВСУ).

Аналогічні положення містяться і в діючому ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ч. 5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_3, укладаючи договір купівлі-продажу квартири на біржі, діяла у добровільному порядку, з наміром відчужити спірну квартиру.

Сторони договору засвідчили особистими підписами про відсутність заперечень щодо кожної з умов договору.

Доводи позивача та її представника про те, що відповідач не надала доказів на підтвердження отримання позивачем грошових коштів за продаж квартири, не заслуговують на увагу, оскільки у тексті договору купівлі-продажу від 7 квітня 1995 року в пункті 5 містяться відомості, що квартира продана за 30 000 000 карбованців, які отримані продавцем до підписання договору.

Безпідставними є доводи позивача про те, що відповідач фактично не прийняла у власність квартиру. Так, відповідно до п. 8 договору купівлі-продажу на виконання ст. 227 ЦК України договір підлягає реєстрації в БТІ м. Миколаєва. Договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає (п. 12). Відповідачем була виконана умова про обов'язкову реєстрацію вказаного договору в БТІ 25.04.1995 р.

Відповідно до ст. 15 Закону України Про товарну біржу не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, зареєстровані на біржі, тому безпідставними є посилання позивача на недійсність договору внаслідок недотримання обов'язкової нотаріальної форми спірного договору купівлі-продажу.

Непроживання відповідача у квартирі АДРЕСА_2 не свідчить про фіктивність оспорюваного договору.

Позивач ОСОБА_3 після укладення договору купівлі-продажу квартири в 1995 році продовжує проживати та офіційно зареєстрована за адресою спірної квартири, суд вважає, що це є можливим лише за згодою власника житла, який має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном та має право дозволити будь-кому проживати у належній їй квартирі.

Посилання представника позивача на ту обставину, що відповідач ОСОБА_4, укладаючи на біржі договір купівлі-продажу квартири, використала, нібито, недійсний паспорт, також не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження даного факту. Укладення шлюбу ОСОБА_4 з ОСОБА_7 31.10.1992 року не доводить недійсності правочину з підстав, вказаних в позові.

Таким чином, суд вважає, що позивач не довела, що обидві сторони у момент укладення спірного договору купівлі-продажу не мали наміру на створення правових наслідків, які обумовлювались цим договором, а тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Щодо заяви представника відповідача ОСОБА_4 про застосування позовної давності слід зазначити наступне.

Як встановлено судом, оспорюваний договір був укладений 07.04.1995 року, тобто до набрання чинності ЦК України.

Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01.01.2004 року, до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 01 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Таким чином, правила про позовну давність застосовуються за положеннями ЦК Української РСР.

Згідно зі ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 74 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.

Згідно зі ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Судом встановлено, що права позивача при укладенні на біржі договору купівлі-продажу квартири не були порушені, тому суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Оскільки в задоволенні позову ОСОБА_3 суд відмовляє, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 13, 76, 78, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 41, 58, 71, 74, 75, 80, 224 ЦК УРСР, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити за необгрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 04.04.2019 року.

Суддя Т.А. Карташева