Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 523/11793/16-ц

провадження № 61-18364св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Центру зайнятості Суворовського району м. Одеси,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 06 жовтня 2016 року у складі судді: Пепеляшкової О. С., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Плавич Н. Д., Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Центру зайнятості Суворовського району м. Одеси звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що в ході розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення спеціалістами центру зайнятості Суворовського району м. Одеси встановлено, що ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, між тим, цю інформацію він не надав до центру зайнятості Суворовського району м. Одеси. Під час перебування на обліку як безробітний отримав допомогу по безробіттю за період з 13 січня 2009 року по 19 лютого 2010 року, з 30 січня 2012 року по 24 жовтня 2012 року, з 12 лютого 2014 року по 30 грудня 2014 року на загальну суму 72 429,23 грн. Указану суму коштів прокурор просив стягнути із ОСОБА_1 на користь центру зайнятості Суворовського району м. Одеси.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеса від 06 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2016 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Центру зайнятості Суворовського району м. Одеси незаконно отримані кошти у сумі 72 429,23 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, у тому числі встановлені під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин. Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується у судовому порядку. Оскільки встановлено факт подання ОСОБА_1 недостовірних даних, що мали місце під час одержання ним допомоги по безробіттю, а саме, під час отримання допомоги по безробіттю ОСОБА_1 був зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності. Окрім цього, апеляційним судом зазначено, що Центр зайнятості Суворовського району м. Одеси звертався за захистом порушеного права до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, однак ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2016 року провадження у справі за позовом Центру зайнятості Суворовського району м. Одеси було закрито у зв'язку з порушенням правил юрисдикції. В подальшому Центр зайнятості Суворовського району м. Одеси звернувся до прокуратури з заявою про захист інтересів держави.

Аргументи учасників справи

У січні 2017 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій просив оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. При цьому посилався на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач у 2005 році подавав заяву до державного реєстратора про припинення підприємницької діяльності та до податкової служби заяву про зняття з обліку платника податків, тому в зв'язку з зазначеними обставинами будь-яку звітність до державної податкової служби не подавав і був впевнений, що відповідно до своєї заяви, що не зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності. Центр зайнятості Суворовського району м. Одеси при зверненнях ОСОБА_1 щодо надання йому статусу безробітного, мав всі можливості користуватися даними щодо його статусу, зокрема, як фізичної особи - підприємця. У ОСОБА_1 відсутнє умисне невиконання ним обов'язків та зловживання ним при поданні заяви до позивача про надання статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю в 2009, 2012 та 2014 роках щодо неповідомлення про статус фізичної особи - підприємця, адже з моменту подання заяви до державного реєстратора про припинення підприємницької діяльності до першого звернення до позивача сплинуло більше трьох років.

ОСОБА_1 акцентує увагу, що суд першої інстанції в порушення статті 23 Закону України «Про прокуратуру» безпідставно визнав заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 4 представником Центру зайнятості Суворівського району м. Одеси в особі органу, у якого відповідно до чинного законодавства є повноваження щодо представництва в суді. Звернення заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №4 з позовом в інтересах держави в особі Центру зайнятості Суворовського району м. Одеси можливе у разі визнання бездіяльності цього органу щодо виконання поставлених перед ним завдань і в цьому випадку відповідні посадові особи Центру зайнятості Суворовського району м. Одеси мають бути притягнуті до відповідальності, а не за зверненням Центру, що підтверджує лист від 18 липня 2016 року № 1088/02/06. Центр зайнятості Суворовського району м. Одеси при нарахуванні сум вийшов поза межі позовної давності, на що не звернув увагу позивач та не надали правильної оцінки суди першої та апеляційної інстанцій.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2018 року справа призначена до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні висновки зроблені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 687/379/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 911/360/17.

Проте при вирішенні спору суди не перевірили та не встановили наявність виключного випадку для подання позову заступником керівника Одеської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Центру зайнятості Суворовського району м. Одеси. Зокрема, не з'ясували яким чином та чому Центр зайнятості Суворовського району м. Одеси не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржені рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року зупинено виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 06 жовтня 2016 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2016 року до закінчення касаційного розгляду. Оскільки оскаржені рішення скасовано, то підстави для поновлення їх виконання відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 06 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2016 року скасувати.

Справу № 523/11793/16-ц передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат