Єдиний унікальний номер 235/6712/18 Номер провадження 22-ц/804/883/19
Номер провадження 22-ц/804/883/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 квітня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Халаджи О. В.

суддів: Азевича В.Б., Гапонова А. В.,

секретар Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут цивільну справу № 235/6712/18, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Покровської міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення (суддя Величко О. В. повний текст судового рішення виготовлено 10 січня 2019 року),

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, Покровської міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 січня 2019 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Покровської міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась позивач та подала апеляційну скаргу. Зазначає, що в ході судового розгляду справи не в повній мірі були досліджені всі обставини справи та наданим доказам була дана не належна оцінка. Висновки суду, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Також судове рішення винесено з порушеням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому рішення підлягає скасуванню, а позов задоволенню в повному обсязі.

В обґрунтуванні скарги вказує на те, що судом не враховано, що відповідач по даній справі не є членом сім'ї власника (наймача) житла, також відповідач не є особою, яка постійно проживає разом із власником житла та відповідач не веде з ним спільне господарство. Судом не враховано факт, що відповідач є колишньою дружиною колишнього власника спірного приміщення, а з припиненням права власності колишнього власника на спірне приміщення втрачається й право користування ним у членів його сім'ї, тому відповідач, яка вселилась до спірного будинку та проживає в будинку, як член сім'ї колишнього власника будинку, з яким вона перебувала в шлюбі та який розірвано не має права користування спірним житловим будинком.

Судом при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано той факт, що фактично відповідач ОСОБА_3 почала проживати в будинку лише з червня 2015 року. З того моменту між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки, внаслідок чого позивач вимушена була переїхати проживати в будинок своєї доньки.

Від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому вона зазначила. що не згодна з вказаними в апеляційній скарзі доводами, та вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з урахуванням норм матеріального та процесуального права, є законним і обґрунтованим і не підлягає скасуванню. Просила рішення суду залишити без змін.

Від Покровської міської ради надійшов відзив, проте з його змісту вбачається, що він є відзивом на позовну заяву, жодних заперечень які зазначені в апеляційній скарзі в ньому не зазначено.

Позивач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4, у судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_3 та треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечували проте задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Покровська міська рада надала заяву про розгляд справи без їх участі (т. 1 а. с 243).

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 18.02.1995 року. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 27.08.2018 року шлюб розірвано ( а.с. 18).

Від сумісного проживання мають двох повнолітніх дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_6.

Згідно договору дарування від 03.02.2017 року ОСОБА_4 передав житловий будинок, що розташований за адресою. : АДРЕСА_1, безоплатно у власність обдарованої ОСОБА_2, позивачки по справі ( а. с. 19).

Житловий будинок, придбаний дарувальником ОСОБА_4 у період шлюбу та є спільною сумісною власністю дарувальника - ОСОБА_4 та його дружини ОСОБА_3 Згода на дарування ОСОБА_4 вказаного будинку надана його дружиною ОСОБА_3( а. с. 19, 91).

Згідно договору дарування земельної ділянки від 03.02.2017 року ОСОБА_4 передав земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, безоплатно у власність обдарованої ОСОБА_2, позивачки по справі ( а. с. 22).

Земельна ділянка, придбана дарувальником ОСОБА_4 у період шлюбу та є спільною сумісною власністю дарувальника - ОСОБА_4 та його дружини ОСОБА_3 Згода на дарування ОСОБА_4 вказаної земельної ділянки надана його дружиною ОСОБА_3( а. с. 22).

Згідно довідки Комунальної Установи Покровського координаційного комітету самоорганізації населення від 25.10.2018 року за № 20425 ОСОБА_4 фактично спільно мешкає разом з ОСОБА_2 (мати), ОСОБА_3 (жінка), ОСОБА_5 (донькою), ОСОБА_6 (сином) (а. с. 25).

Як встановлено в судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3, її колишній чоловік ОСОБА_4, їх діти ОСОБА_5, ОСОБА_6 проживають в житловому будинку, що розташований по АДРЕСА_1 з травня 2015 року по теперішній час. До кінця 2015 року в житловому будинку проживала позивачка по справі ОСОБА_2, яка восени 2015 року виїхала проживати в АДРЕСА_2.

Судом встановлено, що між сторонами дійсно виникли неприязливі стосунки, проте позивачкою не надано жодного доказу, який би підтверджував наявність перешкод, які чинились відповідачкою щодо користування житловим будинком. Зміна позивачкою у 2015 році свого місця проживання була добровільною.

До матеріалів справи надані квитанції, які підтверджують факт оплати ОСОБА_4 комунальних послуг за період з січня 2017 року по жовтень 2018 рік ( а. с. 98-119).

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ч. 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Так, оскільки відповідачка ОСОБА_3 залишилась проживати в будинку, як колишній член сім'ї власника будинку, іншого житла не має, сплачує комунальні послуги та дбайливо ставиться до житлового приміщення та майна у ньому, її поведінка відповідає усім нормам правил та поведінки людини у суспільстві, то за таких обставин до неї не можна застосувати норми ст. 346 ЦК України і визнати її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Також суд зазначив, що позивачка ОСОБА_2 добровільно виїхала з будинку та проживає у своєї сестри і ця обставина не може підтверджувати, що власниця не має можливості користуватися належним їй будинком.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції неможливо.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 був придбаний ОСОБА_4 08 липня 2004 року за кошти його тітки -рідної сестри позивачки ОСОБА_2, для проживання в ньому останньої. Будинок не було оформлено на саму ОСОБА_2, оскільки на час укладання угоди не можливо було взяти згоду на купівлю будинку від її чоловіка, який проживав на той час в іншій області України (цей факт в судовому засіданні апляційного суду було підтверджено обома стронами).

До травня 2015 року ОСОБА_2 проживала у належному їй будинку разом з сином ОСОБА_4, а з травня 2015 року по теперішній час в будинку проживає її колишня невістка - ОСОБА_3, яка разом із дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 приїхала з Білорусії.

Згідно договору дарування від 03.02.2017 року ОСОБА_4 передав житловий будинок, що розташований за адресою. : АДРЕСА_1, безоплатно у власність обдарованої ОСОБА_2, позивачки по справі ( а. с. 19).

Згода на дарування ОСОБА_4 вказаного будинку надана його дружиною ОСОБА_3( а. с. 19, 91).

Згідно договору дарування земельної ділянки від 03.02.2017 року ОСОБА_4 передав земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, безоплатно у власність обдарованої ОСОБА_2, позивачки по справі ( а. с. 22).

Згода на дарування ОСОБА_4 вказаної земельної ділянки надана його дружиною ОСОБА_3( а. с. 22).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 27.08.2018 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано ( а.с. 18).

До кінця 2015 року в житловому будинку проживала позивачка по справі ОСОБА_2, яка восени 2015 року виїхала проживати в АДРЕСА_2, у звязку із неможливістю проживати разом із колишньою невісткою ОСОБА_3 по причині конфлікту. На чисельні вимоги звільнити будинок, відповідачка ні як не реагувала.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніколи не проживали, як члени однієї сім`ї, в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК України, сумісне господарство не вели.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У відповідності до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Аналогічні правові висновки викладені у правовій позиції, висловленій ВСУ під час розгляду справи № 6-158цс14

Отже вирішуючи спір, по суті позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про відмову у задоволенні позову, який фактично є позовом про захист права власності та усунення перешкод у користуванні житловим будинком.

Оскільки позивачка має намір розпоряджатись належним їй на праві власності майном, а відповідачка ОСОБА_3, яка не є членом її сім`ї, перешкоджає у вчиненні таких дій, так як зареєстрована та проживає у цьому житловому будинку, тому права позивачки підлягає захисту шляхом виселення відповідачки з будинку без надання їй іншого житлового приміщення.

Доводи, які викладені відповідачкою ОСОБА_3 у своїх запереченнях на позов, що вона має намір оскаржити договір дарування, письмову згоду на який вона надала нібито під впливом обману, не є підставою для відмови у задоволенні позову, так як ці обставини не впливають на правовідносини між сторонами, що виникли у цій справі.

Водночас, позовна вимога про зобов`язання ЦНАП Покровської міської ради зняти з реєстрації відповідача ОСОБА_3 не підлягає задоводенню, оскільки п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, в тому числі на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про захист права власності шляхом виселення, тому саме це рішення суду буде підставою для зняття відповідачки з реєстраційного обліку у спірному будинку.

Враховуючи, що відповідач не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст.ст. 61, 64 ЖК України), висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є помилковим.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, оскільки з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відпоідача ОСОБА_3 та користь позивача ОСОБА_2 слід стягнути понесені нею судові витрати за позання позову та апеляційної скарги всього на загальну суму 1857,40 гривень.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 січня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Покровської міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Усунути перешкоди у користуванні правом власності житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, з будинку АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового забору в сумі 1857 (одна тисяча вісімсот пятьдесят сім) гривень 40 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: О. В. Халаджи

Судді: В. Б. Азевич

А. В. Гапонов

Повний текст судового рішення виготовлено 4 квітня 2019 року.

Суддя-доподвіач О. В. Халаджи