ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/652/19Головуючий по 1 інстанції
Справа №699/571/17 Категорія: 302070000 Свитка С. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач)

Суддів Бородійчука В.Г., Василенко Л. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Стеблівська селищна рада;

особа, яка подає апеляційну скаргу - позивач ОСОБА_1

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2019 року, постановленого під головуванням судді Свитки С. Л. у залі № 1 Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області12 вересня 2019 року о 15 год. 20 хв., повний текст рішення складений 18 вересня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Стеблівської селищної ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, -

в с т а н о в и в :

29 серпня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_5 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Стеблівської селищної ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що їй на праві постійного користування належить земельна ділянка площею 0,60 га, яка складається з двох земельних ділянок площею 0,40 га, на якій розміщене її будинковолодіння по АДРЕСА_1 та площею 0,20 га по АДРЕСА_2 , яку незаконно використовує відповідач для власних потреб. Позивач вказує, що спірна земельна ділянка знаходиться по АДРЕСА_2 площею 0,20 га, надана їй в користування згідно рішення зборів колгоспників від 24.06.1989 року. Відповідач ОСОБА_2 межує із спірною земельною ділянкою і самовільно захопив 0,20 га, якими має користуватися позивач. ОСОБА_1 вважає, що факт самовільного використання відповідачем вказаної земельної ділянки підтверджується актом Стеблівської селищної ради від 02.06. 2017 року.

Тому позивач ОСОБА_1 просила постановити рішення, яким зобов`язати усунути перешкоди в користуванні нею земельною ділянкою площею 0,20 га по АДРЕСА_2 шляхом звільнення зазначеної земельної ділянки.

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Стеблівської селищної ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила рішення до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 , зазначає, що з даним рішенням не згодна, вважає рішення необґрунтованим та винесеним з порушенням норм законодавства, із неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та наданим позивачем письмовим доказам, яким судом не надано оцінки щодо невідповідності їх вимогам статтей 78, 79 ЦПК України. У рішенні суду взагалі не вказано, яким же матеріальним правом суд керувався при відмові у позові, та яким матеріальним правом керувався суд, захищаючи, при цьому, інтереси відповідачів, які не надали жодного і допустимого доказу щодо законності користування ними наділеною їй у постійне користування у законному порядку земельною ділянкою, посилається ОСОБА_1 .

Скаржник вказує, що нею були надані суду докази, що ОСОБА_1 є власником будинковолодіння по АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці площею 0, 40 га, наділеної ще у 1946 році під будівництво цього будинку, чим вважає, підтверджується її право на користування цією земельною ділянкою, та підтверджується наданими суду документами. ОСОБА_1 посилається, що ще з 01.06.1989 року і по даний час, за вказаним господарством зареєстровано 0, 60 га землі, яка перебуває у її постійному користуванні, що підтверджується копіями погосподарської книги № 3 із даними вказаними 0,40 га до 01.06.1989 року , та із 01.06. 1989 року - по даний час 0,60 га, оскільки саме за таку площу вона платить податок. Такі ж дані щодо розмірів маються і у земельно-кадастровій книзі.

На обгрунтування вимог скарги ОСОБА_1 зазначає, що на підтвердження законності наділу їй спірних 0,20 га до належних 0,40 га, вона надала архівну копію рішення загальних зборів колгоспників членів колгоспу ім.Дзержинського від 24.06.1989 року про виділення їй у законному порядку у постійне користування 0,20 га землі та 0,10 га у тимчасове користування, так як більше, ніж 0,60 га членам колгоспу не наділялося. Земельна ділянка була наділена позивачу із землі, розташованої паралельно із земельною ділянкою відповідачів, якою користувався сусід ОСОБА_7 , померлий у 1981 році, який проживав через дорогу від її господарства, і якою вона після наділу користувалася певний період часу, та яку ОСОБА_5 , який проживав у будинку, що розташований на земельній ділянці площею 0,52 га + 0,01 га під будинком, яка є паралельною до спірної земельної ділянки, самовільно, шляхом переорювання межі між їхніми земельними ділянками, захопив і користується по даний час. Скаржник вважає, що доказом цього самозахвату є акт від 02.06.2017 року, складений компетентною комісією, створеною виконкомом Стеблівської селищної ради, яка діяла від імені селищної ради, а тому її висновок є належним доказом, тому не погоджується із судом, який не дав належної оцінки даному доказу. І після вивчення комісією даних погосподарських книг Шендерівської сільської ради, огляду місця розташування земельних ділянок сторін і спірної земельної ділянки, комісією було встановлено та зафіксовано факт самозахвату ОСОБА_5 0,20 га земельної ділянки. Крім вказаного акта, на спростування доводів ОСОБА_5 , що він на законних підставах користується спірною земельною ділянкою, ОСОБА_1 також надала суду документи, що ОСОБА_5 , спадкоємцями після смерті якого є відповідачі, проживав у будинку, побудованому у 1966 році по

АДРЕСА_3 , господарство якого, як і господарство позивача, також відносилося до колгоспних дворів. Дані погосподарських книг Шендерівської сільської ради Корсунь - Шевченківського району за № № 3 і 4 з 1986 року по даний час, згідно даних яких біля будинку відповідачів ОСОБА_2 знаходилася і знаходиться земельна ділянка площею 0,52 га та 0,01 га під будинком, тобто - 0,53 га. Така земельна ділянка рахувалася за відповідачем до 1992 року, а потім почало рахуватися 0,97 га, але це з урахуванням 0,44 га земельної ділянки, на якій розташований будинок, придбаний ОСОБА_5 07.05. 1979 року, та вказану площу: саме 0,97 га ОСОБА_5 приватизував у 2018 році. Тому спірна земельна ділянка не входить до площ земельних ділянок, які приватизовано відповідачем, оскільки позивач вказує, що спір за дану ділянку розпочався ще у серпні 2017 року до приватизації земельної ділянки. Отже, спірні 0, 20 га не мають відношення до земельної ділянки відповідача, яка становить 0, 97 га.

Скаржник в обгрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що ні відповідачі, ні третя особа не надали суду жодного доказу про вилучення у неї спірної земельної ділянки - 0,20 га та її наділу ОСОБА_5 А тому, вважає, що нею надано достатньо належних, допустимих і достовірних письмових доказів про те, що ОСОБА_5 мав у користуванні 0,97 га, які у 2018 році приватизував , а спірні 0,20 га земельної ділянки не мають ніякого відношення до приватизованої земельної ділянки померлого ОСОБА_5 . Тому на переконання скаржника, районним судом не дано ніякої оцінки вказаним вище доказам, та не вказано чого суд такі докази відхиляє, не приймає, з посиланням на норми матеріального права. ОСОБА_1 вважає, що вона свій позов довела на підставі наданих суду письмових доказів, та відповідно до вимог статей 15,16 ЦК України її порушене право підлягає захисту, так як воно порушене ОСОБА_5 і продовжує порушуватися його спадкоємцями, оскільки не визнається ними, як правонаступниками.

Із врахуванням вище вказаних підстав, скаржник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції від 12 вересня 2019 року повністю, ухвалити нове рішення, яким усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою. Стягнути із відповідачів на користь позивача понесені судові витрати по справі згідно оригіналів квитанцій. Справу просить розглядати у її відсутність.

08 листопада 2019 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвоката Перебийніс Світлани Василівни Вх. № 3545/19-Вх.

У відзиві представник відповідачів зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

Представник відповідачів вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим із правильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, представник відповідачів посилається, що позивач ОСОБА_1 не надала до суду жодного документа, який би підтверджував факт надання позивачу спірної земельної ділянки в постійне користування. Зокрема, у протоколі № 4 від 24.06.1989 року, на який посилається позивач, немає жодної ідентифікації( адреси, даних колишнього користувача, кадастрового номера) земельної ділянки, яка наділялася ОСОБА_1 . Крім того, у листі № 08/02-01-35 від 08.02. 2019 року за підписом в. о. старости Щербини, вказано, що в документах Шендерівської сільської ради Корсунь - Шевченківського району відсутні дані про наступного користувача земельної ділянки ОСОБА_7 після 01.06. 1981 року, оскільки зазначена земельна ділянка була власністю колгоспу ім. Дзержинського, то зміна користувачів вирішувалася на правлінні колгоспу, що затверджувалося рішенням загальних зборів колгоспників. Крім того, в судовому засіданні представник сільської ради підтвердила, що у них немає даних щодо наступного користувача земельної ділянки ОСОБА_7 . Отже, ніхто і ніяким документом не визначав, що позивачу ОСОБА_1 передається в користування саме спірна земельна ділянка, вважає представник відповідачів. А тому, суд першої інстанції не послався на даний документ як на доказ , а саме на акт від 02.06. 2017 року.

Крім того, представник відповідачів адвокат Перебийніс С.В. зазначає, що позивач також не надала до суду документа, який би встановлював розмір та межі земельної ділянки, якою фактично користується позивач. Адже у позові ОСОБА_1 вказує одну площу 0, 40 га, а в схематичному плані, який сама ж позивач додала до матеріалів справи, вже зазначена площа її ділянки - 0, 5127 га. Сім`я ОСОБА_2 вже більше 30 років користується спірною земельною ділянкою. Вона обліковується за їхнім домоволодінням згідно поземельних книг, вони сплачують за неї податки. А тому, відповідачі вважають, що вони особисто жодних прав позивача не порушили.

Тому представник відповідачів вважає, що для звернення до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, позивачу слід мати зареєстроване речове право на вказану земельну ділянку( тобто, в нього повинно бути оформлене право власності, право оренди, право сервітуту чи інше речове право на земельну ділянку).

Представник відповідачів ОСОБА_8 вказує, що рішення районного суду відповідає вимогам закону, мотивувальна частина рішення містить встановлені судом обставини справи, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку всіх доказів по справі, посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права та обов`язки сторін у спірних правовідносинах.

Тому, із врахуванням вищевказаного, представник відповідачів просить відмовити скаржнику ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2019 року залишити без змін.

25 листопада 2019 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшла заява селищного голови Вх. № 4119/19 Вх., в якій він просить справу розглядати без участі представника Стеблівської селищної ради, рішення прийняти відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з участю сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, але без їх участі у судовому засіданні.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право : скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що передбачено ч.1 ст. 13 ЦПК України.

Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд згідно до ч. 3ст. 13 ЦПК України.

У відповідності до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, посилаючись, що позивачем належними і допустимими доказами не доведено по суті факту порушення відповідачами права позивача у користуванні спірною земельною ділянкою, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Суд, вирішуючи спір, вказав, що із врахуванням обставини, встановивши, що за позивачем ОСОБА_1 обліковується земельна ділянка площею 0,60 га у с. Шендерівка Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, а за відповідачем ОСОБА_5 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , обліковується земельна ділянка площею 0,97га у с. Шендерівка Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, межі вказаних земельних ділянок не визначені, їхня адреса та кількість не встановлена, тому дані встановлені обставини унеможливлюють зробити висновок про те, чи існує накладення земельних ділянок одна на одну з технічної точки зору, провести при необхідності інструментальні дослідження, та зробити висновок, чи дійсно відповідачі самовільно використовують земельну ділянку позивача.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що дані висновки є безпідставними, та такими, що не відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як судом першої інстанції не встановлено дійсні обставини справи, не дано належну оцінку зібраним доказам, не правильно застосовано норми матеріального права, та ухвалено у справі рішення, яке не відповідає вимогам закону, а тому підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Під час розгляду справи районним судом згідно ухвали суду від 10.01.2019 року було залучено до участі у розгляді справи правонаступників відповідача по справі ОСОБА_5 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, а саме : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ( т. 1 а. с. 65, 115-116).

За ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77,78 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно даних свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.08.2010 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 ( т. 1 а. с. 3).

Копія плану земельної ділянки за вказаною адресою є в матеріалах справи на ( а. с. 5 т. 1) , але її розміри не визначені.

Рішенням Шендерівської сільської ради Корсунь - Шевченківського району від 18.11.2015 року вулицю Дзержинського у с. Шендерівка Корсунь-Шевченківського району перейменовано на вулицю Підліщанська ( т. 1 а. с. 169).

Згідно даних архівного витягу протоколу № 4 загальних зборів колгоспників колгоспу ім. Дзержинського від 24.06.1989 року ОСОБА_1 наділено земельну ділянку до 0,60 га та 0,10 га у тимчасове користування ( т. 1 а. с. 9).

Даними довідки, виданої виконкомом сільської ради с. Шендерівка Корсунь - Шевченківського району підтверджено, що за ОСОБА_1 згідно земельно-облікових документів закріплено земельні ділянки розміром 0,60 га ( т. 1 а. с. 12).

Із даних довідки, виданої виконавчим комітетом Стеблівської селищної ради Корсунь - Шевченківського району, 23.02.2017 року № 141 вбачається, що відповідно даних книги погосподарського обліку № 3 станом на 01.06.1989 року за домоволодінням ОСОБА_1 обліковується 0,60 га землі, а згідно даних книги погосподарського обліку № 5 станом на 01.01.2017 року за домоволодінням ОСОБА_1 обліковується 0,60 га землі ( т. 1 а.с.12, 198).

Довідкою, виданої виконавчим комітетом Стеблівської селищної ради від 15.03.2017 року № 20/02-25, підтверджено, що ОСОБА_5 після смерті матері ОСОБА_9 перейшла в користування земельна ділянка площею 0,53 га (т. 1 а. с. 29).

Відповідно даних договору купівлі-продажу від 07.05.1979 року ОСОБА_5 купив у ОСОБА_10 житловий будинок в с. Шендерівка, Корсунь -Шевченківського району, який розташований на земельній ділянці площею, 0,44 га ( номер будинку відсутній ) ( т. 1 а. с. 30).

Із довідки, виданої архівним сектором Корсунь-Шевченківської РДА від 12.06.2017 року вбачається, що ОСОБА_5 наділено в тимчасове користування присадибну ділянку площею 0,10 га згідно рішення загальних зборів колгоспників колгоспу ім. Дзержинського від 17 жовтня 1988 року протокол № 4 (т. 1 а. с. 31).

Згідно довідки, виданої Шендерівською сільською радою від 31.10.2016 року № 660 за домоволодінням ОСОБА_5 обліковується земельна ділянка площею 0,9700 га по АДРЕСА_3 . Земельна ділянка приватизована (рішення сесії сільської ради від 26.12.1996 року № 6-6), Державний акт не видавався і не виготовлявся ( т. 1 а.с.27, 28).

ОСОБА_5 є власником житлового будинку по АДРЕСА_3 (т. 1 а. с. 28).

Під час розгляду справи та вирішення спору в районному суді, ухвалою суду від 06.12.2017 року витребувано у Стеблівській селищній раді Корсунь -Шевченківського району графічний план нормативного розташування і фактичного використання земельних ділянок сторін (т. 1 а. с. 37-38, 53-55).

Однак, як вбачається із матеріалів справи, ухвала суду виконана частково, оскільки зазначені площі земельних ділянок без зазначення місця розташування, фактичного використання (т. 1 а. с. 48-50, 62-63).

Так, згідно даних інформації листа Стеблівської селищної ради Корсунь - Шевченківського району від 12.03. 2018 року № 02-24/85 вбачається, що згідно даних земельно-кадастрової документації за ОСОБА_5 обліковується земельна ділянка площею 0,97 га( запис № 165 від 2002 року, рішення виконкому № 2-5), за ОСОБА_1 обліковується земельна ділянка площею 0,60 га, ( запис № 163 від 2002 року, рішення виконкому № 2-5) (т. 1. а.с.61).

Згідно даних записів погосподарських книг за домоволодінням позивача ОСОБА_1 обліковується земельна ділянка площею 0,60 га, за домоволодінням відповідача ОСОБА_5 обліковується земельна ділянка площею 0,97 га (т. 1 а. с. 174-194).

Із даних листа Стеблівської селищної ради від 19.04.2019 року № 02-01-36/П-38 вбачається, що встановити кількість земельних ділянок, та їхню адресу неможливо, оскільки у земельно - кадастровій книзі обліковується загальна площа користування (а.с.195-196 т. 1).

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з ви значеними щодо неї правами відповідно ч.1 ст.79 ЗК України

Згідно частин 1,4,12 ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у ви значенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає ви значення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Частиною 1 ст. 92 ЗК України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно ч.3 ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України.

Згідно зі статтею 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час звернення позивачів до суду) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 212 ЗК України визначено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільним зайняттям земельної ділянки вважаються будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Отже, самовільному зайняттю земельних ділянок притаманні такі юридичні ознаки: з об`єктивної сторони - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне заволодіння чи використання земельної ділянки; відсутність при цьому відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її відчуження або надання у користування; відсутність вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки; такі дії є неправомірними, тобто їх правомірність не закріплена нормативно-правовим актом України; з суб`єктивної сторони - такі дії є винними.

Таким чином, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи відповідних правовстановлюючих документів, а їх відсутність свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Звертаючись з позовом в суд, позивач ОСОБА_1 просила усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, шляхом повернення земельної ділянки землекористувачу, якому дана земельні ділянка була виділена згідно рішення загальних зборів колгоспників колгоспу ім. Дзержинського від 24.06.1989 року, що підтверджується даними протоколу № 4 про наділення земельної ділянки до 0,60 га та 0,10 га в тимчасове користування. Жодного доказу у справі по те, що вказана спірна земельна ділянка розміром 0, 20 га вилучалась у позивача ОСОБА_1 не надано, матеріали справи не містять таких даних.

Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції встановлено, що підтверджується належними, достовірними доказами в матеріалах справи те, що за ОСОБА_1 обліковується земельна ділянка площею 0,60 га у с. Шендерівка Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, а за відповідачем ОСОБА_5 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , обліковується земельна ділянка площею 0,97 га у с. Шендерівка Корсунь-Шевченківського району Черкаської області.

Із наявних в матеріалах справи доказів не вбачається, що земельна ділянка розміром 0, 20 га виділялась чи надавалась в користування відповідачу ОСОБА_5 чи його правонаступникам. Так, загальний розмір земельних ділянок відповідача становить 0, 97 га та складається із земельних ділянок площею 0, 53 га, що підтверджено довідками сільської ради та даними погосподарських книг, згідно яких ОСОБА_5 після смерті матері ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , перейшла в користування земельна ділянка площею 0,53 га з 1987 року, на якій розташований будинок з господарськими спорудами за

адресою АДРЕСА_3 , яка рахувалася за відповідачем до 1992 року.

Згідно даних договору купівлі-продажу від 07.05.1979 року ОСОБА_5 купив у ОСОБА_10 житловий будинок в с. Шендерівка, Корсунь -Шевченківського району, який розташований на земельній ділянці площею, 0,44 га без зазначення номера будинку (а. с. 30 т. 1).

Враховуючи вище викладене, та діючі на час придбання будинку ОСОБА_5 норми права, слід дійти висновку, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно - правовими угодами, укладеними до 01.01. 2002 року, згідно ст. 30 ЗК України в редакції чинній на той час, до власника будівлі від відчужувача переходило належне йому право користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок з господарськими спорудами. Отже, відповідач ОСОБА_5 мав право на користування земельними ділянками площею 0, 97 га, які в подальшому були приватизовані, але Державний акт на земельні ділянки в матеріалах справи відсутній.

Разом з тим, районним судом залишено поза увагою, що вбачається із відповіді від 08.02. 2019 року № 08/02-01-35 за підписом в. о. старости В . М. Щербини вбачається, що згідно даних книги по господарського обліку № 3 за 1980 -1982 роки в особистому користуванні ОСОБА_7 обліковувалось 0,31 га землі в межах села Шендерівка Корсунь - Шевченківського району Черкаської області, що було зафіксовано станом на 01.01.1980 року, 01.06. 1980 року, 01.01. 1981 року.

Від 01.06. 1981 року до 25.02. 1989 року в особистому користуванні ОСОБА_7 знаходилось 0,01 га присадибної ділянки. Господарство ОСОБА_7 було ліквідовано 25.05.1989 року.

В документах Шендерівської сільської ради Корсунь - Шевченківського району відсутні дані про наступного користувача земельної ділянки ОСОБА_7 після 01.06. 1981 року, оскільки зазначена земельна ділянка була власністю колгоспу ім. Дзержинського, зміна користувачів вирішувалася на правлінні колгоспу ім. Дзержинського, що затверджувалося рішенням загальних зборів колгоспників.

На даний час земельною ділянкою, яка була закріплена до 01.06.1981 року за ОСОБА_7 користується сім`я ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За ОСОБА_5 з 80-х років обліковувалось 0, 52 га присадибної ділянки.

Від 01.06.1992 року по даний час за ОСОБА_5 обліковується 0,97 га землі. Дана інформація подана на підставі книги погосподарського обліку № 3 1980-1982 років, книга № 3 1983-1985 років, книга № 3 1986 - 1990 років, книга № 5 1991 -1995 роки ( а. с. 132 т.1)

Згідно акту від 02 червня 2017 року у складі комісії Стеблівської селищної ради Корсунь - Шевченківського району, складеного у присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на предмет спору щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 0, 20 га, в якому вказано, що відповідач ОСОБА_12 від підпису акту відмовився. Вивченням справи були встановлені відповідні факти щодо користування земельними ділянками ОСОБА_5 площею 0, 97 га, які є аналогічними вказаним вище даним щодо земельних ділянок відповідача у постанові.

За домоволодінням № 209 , головою двору якого є ОСОБА_1 , у 1986 році обліковувалась земельна ділянка площею 0, 40 га, а після закриття домогосподарства ОСОБА_7 25.05.1989 року у постійне користування ОСОБА_1 була передана земельна ділянка площею 0,20 га рішенням загальних зборів колгоспників колгоспу ім. Дзержинського згідно протоколу № 4 від 24.06.1989 року, про що зроблені зміни у земельно - облікових документах згідно довідки Шендерівської сільської ради № 98 від 26.02.2010 року. Отже, за позивачем рахується земельні ділянка розміром 0, 60 га .

У вказаному акті від 02.06. 2017 року комісією встановлено, що ОСОБА_5 використовує земельну ділянку розміром 0, 20 га по АДРЕСА_1 без правовстановлюючих документів (а. с. 10 т. 1).

Також у матеріалах справи на а.с.197 т.1міститься викопіровка вулиці Підліщанської с. Шендерівка, на якій вказано всі земельні ділянки, в тому числі і спірна, а з викопіровки чітко вбачається, що спірна земельна ділянка є окремою від інших земельних ділянок, її розміщення відповідає генеральному плану с. Шендерівка і відсутні накладення .

Під час розгляду справи суду першої інстанції було надано абрис спірної земельної ділянки (а. с. 50 т. 1), із якого вбачається, що відповідач ОСОБА_5 використовує спірну земельну ділянку (позначено зеленим та зелено - рожевим кольорами), надано схему розташування земельних ділянок по вказаній вулиці з даними за площу кожної земельної ділянки, із зазначенням, кому вони належать, на підтвердження акту від 02.06.2017 року ( а. с. 172 т. 1), а також надано план зовнішньої межі спірної земельної ділянки, виготовленої 25.06.2019 року землевпорядною службою Стеблівської селищної ради Корсунь - Шевченківського району з даними про точки відліку, в тому числі по спірній земельній ділянці (а. с. 212 т. 1 ).

За вказаних обставин, враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

На переконання колегії суддів, доводи скаржника про набуття нею права користування земельною ділянкою та порушення її прав, як суміжного землекористувача земельної ділянки, заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Землекористувачі - це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до ч. 2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Із наданих у додатку до позову документів вбачається, що позивачу згідно даних архівного витягу протоколу № 4 загальних зборів колгоспників колгоспу ім. Дзержинського від 24.06.1989 року наділено земельний ділянку до 0,60 га та 0,10 га в тимчасове користування.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що право користування земельною ділянкою у позивача виникло на підставі рішення протоколу загальних зборів колгоспників колгоспу ім. Дзержинського від 24.06.1989 року, протокол № 4.

Апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, який дійшов вірного висновку, що позовна давність не застосовується до позовних вимог про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, оскільки на вимоги про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки позовна давність не поширюється, адже правопорушення є таким, що триває у часі. Позивачем подано негаторний позов, тому відсутні підстави для задоволення клопотання представника відповідачів про застосування строку позовної давності.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із позицією суду першої інстанції щодо критичної оцінки висновку, який вказаний у акті Стеблівської селищної ради Корсунь - Шевченківського району від 02.06.2017 року на ( а.с.10-11 т.1), так як районний суд дійшов хибного висновку, що не може бути прийнято як доказ у справі даний документ, оскільки даним актом встановлено, що спірна земельна ділянка розміром 0, 20 га за адресою АДРЕСА_1 використовується ОСОБА_5 без правовстановлюючих документів. Даний акт та його висновки об`єктивно підтверджується іншими доказами в матеріалах справи, даними по господарських книг Шендерівської сільської ради Корсунь - Шевченківського району за вказані періоди користування земельними ділянками сторонами, а відповідачем вказані дані не спростовано та не надано підтвердження щодо надання у користування земельної ділянки розміром 0,20 га, яка є суміжною із земельними ділянками відповідача, які обліковуються за його будинком та придбані ним іншого будинку, розташованого та земельній ділянці розміром 0, 44 га.

Апеляційний суду вважає безпідставним та необґрунтованим посилання суду першої інстанції щодо неможливості встановити кількість земельних ділянок та їх адресу, оскільки в земельно - кадастровій книзі обліковується загальна площа користування земельних ділянок, якими користуються сторони, оскільки такий висновок районного суду не відповідає обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги, що в період надання в користування земельної ділянки позивачу ОСОБА_1 рішення щодо надання земельних ділянок приймалось згідно рішення загальних зборів колгоспників, оскільки земля була власністю колгоспу, тому відповідно у сільській раді відсутня інформація за період 1989 року, коли вирішувалось питання надання позивачу ОСОБА_1 у постійне користування земельної ділянки площею 0, 20 га. Зміна землекористувачів вирішувалась правлінням колгоспу та затверджувалась рішенням загальних зборів згідно діючого на той період земельного законодавства.

Колегія суддів вважає, що посилання суду першої інстанції на ст. 193 ЗК України та Закон України «Про державний земельний кадастр», вимоги ст. 55 Закону України «Про землеустрій« не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, які виникли між сторонами, оскільки дані норми закону стали діяти значно пізніше, і не були чинними на час виникнення спору щодо користування земельною ділянкою. Так, Закон про земельний кадастр був прийнятий 07.07. 2011 року, тому позивач ОСОБА_1 і обгрунтовано посилається у скарзі, що вказані вимоги закону не діяли, на момент виникнення у неї права на користування земельною ділянкою, виділеною рішенням зборів колгоспників у 1989 році.

Отже, доводи скаржника щодо порушення її прав підлягають захисту, оскільки вбачається порушення її прав як землекористувача земельної ділянки, наданої їй відповідно до вимог діючого на той період земельного законодавства.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є обгрунтованими, заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки спростовують висновки суду першої інстанції, який дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, тому вимоги апеляційної скарги щодо скасування рішення суду та прийняття нового судового рішення підлягають задоволенню, оскільки із наявних в матеріалах справи доказів вбачається підстави для задоволення позовних вимог позивача.

З вищевикладеного вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення судом апеляційної інстанції, тому вимоги апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню, з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Стеблівської селищної ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення та повернення земельної ділянки позивачу як законному землекористувачу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, апеляційна скарга та позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення, то з відповідачів слід стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору за подання позовної заяви у сумі 640 грн. ( а. с. 1 т.1) та 1152 грн. 60 коп. за подання апеляційної скарги( а. с. 11 т.2), а всього 1792 грн. 60 коп. по 598 гривень з кожного з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Стеблівської селищної ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою- скасувати, прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою - задовольнити.

Зобов`язати правонаступників ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, площею 0, 20 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 шляхом звільнення та повернення зазначеної земельної ділянки.

Стягнути судові витрати з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 за сплату судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги по 598 гривень з кожного з відповідачів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В.Г.

Василенко Л. І.