Провадження № 22-ц/801/383/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 рокуСправа № 127/14098/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Оніщука В.В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу № 127/14098/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 вересня 2016 року, ухвалене у складі судді Ан О.В. у залі суду, повне рішення виготовлено 21 вересня 2016 року,

в с т а н о в и в :

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 20 квітня 2012 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір б/н, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 300 грн зі сплатою 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_3 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між банком та нею договір, що підтверджується її підписом у заяві.

Унаслідок порушення строку та порядку погашення кредиту станом на 30 квітня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 11 040, 41 грн, із яких: 238, 69 грн - заборгованість за кредитом, 6 699, 80 грн - заборгованість за процентами, 3 100 грн - пеня та комісія, 500 грн - штраф (фіксована частина), 501, 92 грн - штраф (процентна складова), яку банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 вересня 2016 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 20 квітня 2012 року станом на 30 квітня 2016 року в сумі 11 040, 41 грн, із яких: 238, 69 грн - заборгованість за кредитом, 6 699, 80 грн - заборгованість за процентами, 3 100 грн - пеня та комісія, 500 грн - штраф (фіксована частина), 501, 92 грн - штраф (процентна складова).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 порушила взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, не сплачувала своєчасно тіло кредиту та відсотки за його користування, а відтак є підстави для стягнення з неї заборгованості за тілом кредиту, заборгованості за відсотками за користування кредитом, пені та штрафів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, яка змінила прізвище на ОСОБА_3 у зв'язку з реєстрацією шлюбу, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить указане рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що банк звернувся до суду з пропуском строків позовної давності, оскільки з моменту виникнення заборгованості минуло чотири роки, тому просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності, передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України та відмовити в задоволенні позовних вимог з цих підстав.

Також посилається на те, що банком завищено суму заборгованості за кредитним договором.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надійшов.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржене рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що 20 квітня 2012 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір б/н, за умовами якого позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 300 грн зі сплатою 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку складає між нею та банком договір. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інші витрати (а.с. 5 - 31).

Згідно із розрахунком заборгованості за кредитним договором б/н від 20 квітня 2012 року станом на 30 квітня 2016 року заборгованість ОСОБА_3 складає 11 040, 41 грн, із яких: 238, 69 грн - заборгованість за кредитом, 6 699, 80 грн - заборгованість за процентами, 3 100 грн - пеня та комісія, 500 грн - штраф (фіксована частина), 501, 92 грн - штраф (процентна складова) (а.с. 4).

Між сторонами виник спір щодо повернення коштів, отриманих у кредит та відповідальності позичальника за неналежне виконання зобов'язань.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Частиною першою статі 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Договір приєднання може бути укладено шляхом приєднання однією зі сторін до запропонованих умов, які встановлені іншою стороною у формулярах або інших стандартних формах. При цьому сторона, яка приєднується до них не може запропонувати свої умови договору ( частина перша статті 634 ЦК України).

Отже, у справі, що переглядається, відносини між сторонами виникли з договору приєднання, оскільки підписавши анкету-заяву, відповідач погодилася з тим, що дана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між банком та нею договір.

З наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором слідує, що заборгованість ОСОБА_3 по тілу кредиту становить 238, 69 гривень.

Указана заборгованість є доведеною та підлягає стягненню з відповідача на користь банку.

Проте, вирішуючи справу в частині стягнення з відповідача процентів та неустойки слід зазначити наступне.

За користування кредитними коштами банком нараховуються проценти у розмірі 30% на рік, з розрахунку 360 календарних днів на рік.

З наданого позивачем розрахунку слідує, що банком з 01 вересня 2014 року збільшено в односторонньому порядку відсоткову ставку за кредитним договором, а саме: з 01 вересня 2014 року застосовано процентну ставку в розмірі 34,8 % річних, з 01 квітня 2015 року - 43, 2 % річних.

У пункті 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), банк зобов'язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п.1.1.3.1.9. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови.

Інших положень, які надають право банку збільшувати процентну ставку за договором, регламентують умови та порядок такого збільшення, вказані Умови та правила надання банківських послуг не містять.

Відповідно до пункту 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за N 541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, незалежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч частини першої статті 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана).

Згідно з частиною третьою статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Колегія суддів зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч. 4-6 ст. 1056-1 ЦК України.

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Як убачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.

Сама по собі вказівка в Умовах та правилах надання банківських послуг на право банку змінювати тарифи, з огляду на вимоги закону, є недостатньою.

Окрім цього, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такої ж позиції притримується також Верховний Суд у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 389/3409/16-ц.

Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним також і з цих підстав.

Оскільки нарахування процентів за ставками 34,8% та згодом 43,2% починаючи з 01 вересня 2014 року суперечить закону, тому суд наводить власний розрахунок процентів, що підлягають стягненню.

Отже, з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за процентами за період з 31 жовтня 2012 року до 31 серпня 2014 року, виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, тобто 30 % річних, що становить 356, 32 гривень, а також, виходячи із розміру процентної ставки 30,00 % річних за період з 01 вересня 2014 року до 30 квітня 2016 року стягненню підлягають проценти в сумі 120, 73 грн (607 днів прострочення (з 01 вересня 2014 року по 30 квітня 2016 року) х 238, 69 грн (залишок простроченої заборгованості) х 30,00 % (річна процентна ставка) / 360 днів (кількість днів в році, що визначена домовленістю сторін при укладенні договору) = 120,73 грн).

Таким чином, розмір заборгованості по процентам за кредитним договором станом на 30 квітня 2016 року становить 477, 05 грн (356,32 + 120,73).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції необґрунтовано стягнуто з відповідача пеню, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Умовами договору, а саме п.2.1.1.12.6.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 грн., включаючи прострочення зобов'язань, передбачених п.2.1.1.12.6.2., 2.1.1.12.8.1 Умов та правил.

Даним пунктом визначено, що пеня це базова процентна ставка по договору /30 (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 50 грн (одноразово). Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту.

У той же час, як слідує з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором станом на 30 квітня 2016 рок, відповідачу нараховувалася пеня щомісячно в твердій грошовій сумі (50 та 100 гривень), а не у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, як передбачено ч. 3 ст. 549 ЦК України.

Як слідує з умов та правил надання банківських послуг, пеня складається з двох частин: відсоткової, що нараховується за кожний день порушення зобов'язання та твердої суми. Відсоткова частина позивачем не нараховувалась, а лише пред'явлено до стягнення тверду частину, по 50 та 100 гривень щомісячно.

Колегія суддів вважає, що визначення пені у твердій сумі не є пенею у розумінні закону, оскільки пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України), а тому вказані щомісячні нарахування не можуть бути стягнуті як пеня.

Не може бути задоволена також позовна вимога в частині стягнення штрафу (фіксована складова), оскільки фіксована частина штрафу в розмірі 500 грн (п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг) не відповідає суті і змісту ч. 2 ст. 549 ЦК України, за яким штраф визначено як неустойку, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобов'язання.

Крім того, зі змісту ст. 549 ЦК України слідує, що поняття штрафу визначене у цій статті та порядок його обрахунку, є обов'язковими для всіх учасників цивільних правовідносин і не може бути змінено та викладено на власний розсуд, оскільки в такому разі втрачається його суть, тобто він перестає бути видом забезпечення виконання зобов'язання - неустойкою в розумінні закону.

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи викладене, пеня та штраф є одним видом цивільно- правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - за прострочення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Задовольняючи позовні вимоги та стягнувши з відповідача штраф та пеню, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та допустив подвійне покладення на відповідача юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості в розмірі 751, 53 грн, з яких: 238, 69 грн - заборгованість за кредитом; 477, 05 грн - заборгованість за процентами; 35, 79 грн - штраф (процентна складова) (715,74 грн х 5 % = 35, 79 грн).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 заявила про застосування строку позовної давності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч.1, 2 ст. 258 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч.1 ст. 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст. 264 ЦК України).

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст. 267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Інститут позовної давності застосовується у тому випадку, якщо вимоги позивача судом визнані обґрунтованими і доведеними.

З матеріалів справи слідує, що відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Банк у зв'язку з порушенням відповідачем свого обов'язку по сплаті платежів має право заявити вимоги про їх стягнення в межах трирічного строку позовної давності, перебіг якого повинен починатися щодо вимог про повне повернення кредитних коштів - з моменту закінчення строку дії картки.

Відомостей щодо строку дії кредитної картки, виданої банком відповідачу на виконання умов кредитного договору, в матеріалах справи не міститься.

Останній платіж по сплаті кредиту було здійснено відповідачем у липні 2013 року, позовну заяву до суду банк направив у липні 2016 року, тому строк позовної давності банком не пропущено.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки при вирішенні справи суд допустився порушень норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Пунктом першим частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум для працездатної особи в розрахунку на місяць з 01 січня 2018 року встановлений у розмірі 1 762, 00 гривень.

Ураховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред'явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, стягненню з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 93,84 грн (1 378 х 6,81%) та з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 926, 24 грн (2 067 х 93,19%).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 вересня 2016 року скасувати й ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 20 квітня 2012 року станом на 30 квітня 2016 року в сумі 751, 53 грн, з яких: 238, 69 грн - заборгованість за кредитом; 477, 05 грн - заборгованість за процентами; 35, 79 грн - штраф (процентна складова).

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судовий збір в сумі 93,84 гривні.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1 926, 24 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Підпис С. К. Медвецький

Судді: Підпис С. Г. Копаничук

Підпис В. В. Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий С. К. Медвецький