Справа № 447/2150/18 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/811/2171/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р..

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар: Іванова О.О.

з участю: позивача ОСОБА_1 , представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу №447/2150/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвої Г.М., про визнання правочинів недійсними,-

ВСТАНОВИВ:

07 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвої Г.М., в якому просила суд ухвалити рішення, яким:

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку ( реєстраційний номер 230) та земельної ділянки, площею 0,05 га., (кадастровий номер :01:002:0541) розташованих за адресою АДРЕСА_1 , укладений 13.03.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0471га., ( кадастровий номер :01:001:0482, реєстраційний номер 230), розташованої за адресою Львівська область, Миколаївський район с.Дроговиж, укладений 09.08.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23.01.2017 р. вирішено стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 261827,56 грн. майнової шкоди та 992,51 грн. судових витрат. Відповідач ОСОБА_3 з метою уникнення виконання даного рішення переписав належний йому житловий будинок та дві земельні ділянки на свою дочку ОСОБА_4 оформивши договори дарування. ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_3 передбачаючи негативні наслідки у випадку виконання судового рішення шляхом стягнення на належне йому нерухоме майно, уклав фіктивні договори, чим зробив неможливим виконання рішення суду від 23.01.2017 року, тому змушена звернутися в суд за захистом своїх прав та інтересів, шляхом визнання вищевказаних договорів недійсними.

Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 15 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку ( реєстраційний номер 230) та земельної ділянки, площею 0,05 га., ( кадастровий номер :01:002:0541) розташованих за адресою АДРЕСА_1 , укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 13.03.2017р, та договору дарування земельної ділянки площею 0,0471га., ( кадастровий номер :01:001:0482, реєстраційний номер 230), розташованої за адресою Львівська область, Миколаївський район с.Дроговиж, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 09.08.2018 р. - відмовлено.

Скасовано ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 10.09.2018 року про накладення арешту на житловий будинок ( реєстраційний номер 230) та земельну ділянку, на якій він розташований ( площею 0,0500 га. кадастровий номер :01:002:0541) з належними до будинку господарськими будівлями ( цегляна прибудова, сарай, колодязь, огорожі та інше), які розташовані за адресою АДРЕСА_1 ; на земельну ділянку площею 0,0471га., яка знаходиться за адресою Львівська область, Миколаївський район с.Дроговиж (кадастровий номер :01:001:0482, реєстраційний номер 230).

Рішення суду оскаржив позивач, вважаючи таке незаконним, необґрунтованим та безпідставним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства. Зазначає, що судом першої інстанції не з`ясовано усіх фактичних обставин справи, зокрема суд неправильно визначив правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин, та не встановив, що обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами. Судом не були взяті до уваги рішення Апеляційного суду Львівської області від 23.01.2017 року та ухвала ВССУ від 11.07.2018 року про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 261 827,56 грн. та 992, 51 грн. судових витрат, які ОСОБА_3 зобов`язаний сплатити за незаконне привласнення та неповернення транспортного засобу, власником якого після смерті батька стала ОСОБА_1 .. Натомість Миколаївський районний суд Львівської області вказав, що після набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції від 23.01.2017 року, позивачка не зверталася у виконавчу службу щодо виконання зазначеного рішення, хоча в судовому засіданні нею було вказано, що на час розгляду справи у Верховному Суді, за заявою відповідачів, виконання рішення Апеляційного суду від 23.01.2017 року було призупинено та поновлено у постанові за результатами перегляду від 11.07.2018 року. Суд зазначеному не надав оцінки, однак таке трактування позиції тлумачив у користь відповідача.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що договори дарування укладено одразу ж після набрання законної сили рішенням Апеляційного суду від 23.01.2017 року про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості, що свідчить про намір уникнення негативних наслідків для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно відповідача. Судом не враховано, що маючи заборгованість 262 00,00 грн., боржник передаровує нерухоме майно вартістю 232 00,00 грн. своїй дочці. Відтак, вона вважає зазначені договори дарування-фіктивними, оскільки ОСОБА_3 був обізнаний про рішення суду про стягнення заборгованості, передбачав для себе негативні наслідки у випадку накладення стягнення на предмет договору, подарував своїй дочці - ОСОБА_4 - нерухоме майна та продовжує фактично володіти та користуватися подарованим майном, проживає та зареєстрований у відчуженому ним житловому будинку, проте судом першої інстанції не враховано та проігноровано правові позиції Верховного Суду, не взято до уваги зазначені обставини справи.

Апелянт стверджує, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області скасовано ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області про накладення арешту на майно відповідачів від 10. 09.2018 року ще до моменту набранням рішенням законної сили, що дає змогу відповідачам знову відчужити майно, та в такий спосіб продовжувати перешкоджати виконанню судового рішення.

Просить скасувати оскаржуване рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15.05.2019 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, а також поновити арешт на майно відповідачів у справі.

Відповідно до ст. 360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 представником відповідачів ОСОБА_2 надано Відзив на апеляційну скаргу (далі Відзив).

У Відзиві представник відповідача зазначає, що у п.19 Договору дарування за №247, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Алєксєєвою Г.М. прописано, що сторони підтверджують, що цей договір не має характеру мнимої та удаваної угоди. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 , вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

За приписами ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст.5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 08 липня 2010 року батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 надав генеральне доручення на ім`я відповідача ОСОБА_4 , яка є дочкою відповідача ОСОБА_3 на право володіння та розпорядження від його імені належним йому автомобілем «Фіат Скудо» д.н.з. НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 року батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 помер та після його смерті позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину, в тому числі спірний автомобіль.

28 жовтня 2010 року, тобто через 10 днів після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , діючи від його імені на підставі доручення, незаконно відчужила ОСОБА_3 автомобіль «Фіат Скудо» 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 09.06.2011 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним Договір купівлі-продажу транспортного засобу- автомобіля марки «Фіат Скудо», 2008 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_4 на підставі довіреності, виданою ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 .. Судом у рішенні зазначено, що представництво ОСОБА_4 за довіреністю на час укладення договору купівлі-продажу припинилося у зв`язку із смертю ОСОБА_5 .

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 15.06.2012 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 31 жовтня 2012 року задоволено позов ОСОБА_1 та визнано позивачку власником автомобіля марки «Фіат Скудо», 2008 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 . ОСОБА_4 . у задоволенні позову про визнання за нею права власності відмовлено.

Зазначені рішення суду набрали законної сили, однак спірний автомобіль позивачу не повернений, оскільки 12.12.2011 року син відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 подав заяву у Пустомитівський РВ ГУ МВСУ про незаконне заволодіння автомобілем «Фіат Скудо» р.н.з. 25-10 СН, внаслідок чого відкрито кримінальне провадження № 0000582.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 22.06.2016 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її позову про відшкодування майнової та моральної шкоди. Зазначене рішення скасоване рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23.01.2017 року та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 . 261 827, 56 грн. майнової шкоди та 992, 51 грн. судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 23.01.2017 року залишено без змін.

Відповідно до Договору дарування житлового будинку та Договору дарування земельної ділянки від 13.03.2017 року ОСОБА_3 , Дарувальник, подарував, а обдарована ОСОБА_4 прийняла у дар належний ОСОБА_3 на праві власності житловий будинок разом з господарськими будівлями та спорудами розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,0500 га кадастровий номер :01:002:0541, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір дарування житлового будинку від 13.03.2017 року посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвою Г.М. та зареєстровано у реєстрову книгу за № 247. (а.с. 19-21).

Договір дарування земельної ділянки в розмірі 0,0500 га від 13.03.2017 року посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвою Г.М. та зареєстровано у реєстрову книгу за № 248. (а.с.14-18).

Відповідно до Договору дарування земельної ділянки від 09.08.2018 року ОСОБА_3 ,Дарувальник, подарував, а ОСОБА_4 , Обдарована, прийняла у дар земельну ділянку площею 0, 0471га, кадастровий номер :01:001:0482, надану для особистого селянського господарства, місце розташування якої: Львівська область Миколаївський район село Дроговиж. Зазначений Договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвою Г.М. та зареєстровано у книзі реєстрів за № 951 (а.с.81-83).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.03.2017 року відповідач ОСОБА_4 зареєстрована власником житлового будинку та власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0541 за адресою АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: Договір дарування житлового будинку та Договір дарування земельної ділянки від 13.03.2017 року. (а.с.74,79).

Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.08.2018 року відповідач ОСОБА_4 зареєстрована власником земельної ділянки площею 0, 0471 га, кадастровий номер :01:001:0482, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства. Підстава виникнення права власності: Договір дарування земельної ділянки від 09.08.2018 року. (а.с.84).

Із листа приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Меленчук В.І. № 43 від 05.02.2019 року, в нього на виконанні перебуває виконавче провадження № 56973722 з приводу стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 заборгованості в сумі 262 820, 07 грн. Постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 09.08.2018 року. (а.с. 64). Постановою приватного виконавця Меленчук В.І. від 23.10.2018 року внесено зміни у постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію боржника від 22.08.2018 року ВП 56973722, а саме у п.2 постанови збільшено розмір відрахування із пенсії боржника до 30% до виплати загальної суми боргу (а.с.69-70). Підстава про збільшення відрахувань із пенсійних виплат до 30% є звернення ОСОБА_3 до приватного виконавця Меленчук В.І. (а.с.68).

Представник відповідачів ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції пояснив, що з відповідача ОСОБА_3 стягується заборгованість в розмірі 30% від пенсії, останній має намір виконати рішення суду та виконує його, що підтверджується банківськими квитанціями. Не вбачає у діях відповідачів вчинення фіктивного правочину.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України (далі ЦК) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами статті 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частини першої та п`ятої статті 203 ЦК , що за правилами статті 215 ЦК є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК.

Такі правові позиції викладені у постановах Верховного Суду: від 16.10.2016 року, справа 6-1873цс16 від 19.10.2016 року, у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року).

Із матеріалів справи встановлено, що відповідачі по справі з часу отримання автомобіля «Фіат Скудо» у 2010 році для володіння та користування вчиняли неправомірні дії для її неповернення власнику позивачу ОСОБА_1 внаслідок чого остання зверталася в судові органи.

Після набрання рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 січня 2017 року, відповідач ОСОБА_3 13.03.2017 року віддарував своїй дочці ОСОБА_4 житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0500га, цільове призначення для обслуговування житлового будинку та городництва в с.Дроговиж Миколаївського району Львівської області. Зазначений житловий будинок є його єдиним житлом, у ньому ОСОБА_3 був та залишився зареєстрованим і проживає до цього часу, оскільки іншого житла у нього немає.

В цьому ж житловому будинку зареєстрована та постійно проживає обдарована ОСОБА_4 у якої не мало б бути підстав для побоювання втрати житла у майбутньому. Пояснення представника відповідачів ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 людина 1945 року народження та хотів в такий спосіб розпорядитися своїм майном, не спростовує пояснень позивача та наявних у матеріалах справи доказів, оскільки Договір дарування вчиняється у період після набрання рішенням суду законної сили. Дії ОСОБА_3 є умислом на уникнення від реального одноразового повернення боргу в повній сумі. Дочка відповідача ОСОБА_4 в усіх випадках в майбутньому є спадкоємцем майна батька чи по закону, чи по заповіту, що відповідає книзі шостій Цивільного кодексу.

В той же час, в такий же спосіб діяла відповідач ОСОБА_4 , коли по недійсній довіреності вже від померлого ОСОБА_5 відчужувала автомашину своєму батькові ОСОБА_3 у 2010 році.

Доводи представника відповідачів ОСОБА_2 про те, що на час посвідчення Договорів дарування позивач ОСОБА_1 не звернулася за виконанням рішення суду, спростовується поясненнями ОСОБА_1 , що виконання рішення суду зупинялося Верховним Судом на підставі поданої відповідачем ОСОБА_3 касаційної скарги.

Постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року виконання рішення апеляційного суду Львівської області від 23 січня 2017 року поновлено (а.с. 7-12.т.1).

Послідовність дій відповідачів у справі на уникнення виконання рішення апеляційного суду від 23 січня 2017 року прослідковується після отримання відповідачами постанови Верховного Суду, коли оскаржуване рішення суду залишається в силі та настав час його виконувати. 09.08.2018 року відповідач ОСОБА_3 посвідчує дарування ОСОБА_4 земельної ділянки в розмірі площею 0, 471 га, кадастровий номер :01:001:0482 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що свідчить про умисел намірів дарувальника уникнути від одноразового виконання рішення суду в повному обсязі чи значній сумі та намір дарувальника та обдарованої не позбутися нерухомості.

Доводи представника відповідачів адвоката Медвідь В.О., що рішення суду виконується та проводяться стягнення з відповідача ОСОБА_3 в розмірі 30% від його пенсії (згідно його звернення) не свідчить про свідоме виконання рішення суду останнім, оскільки стягнена сума на даний час згідно листа державного виконавця № 1936 від 16 грудня 2019 року становить 15 250 грн.. (з врахуванням того періоду, коли справа розглядалася в суді та відповідачем добровільно сплачували незначні в порівнянні з боргом проплати, з вересня 2019 року відсутні проплати або такі є мізерними із врахуванням розміру пенсії) та є свідомим обманом відповідачів. Отримання позивачем ОСОБА_1 незначних сум з пенсії відповідача ОСОБА_3 на протязі щонайменше десять років для повного виконання рішення суду унеможливить позивачу через інфляційні процеси отримати те, що їй належиться відповідно до Свідоцтва про отримання спадщини, а відповідно таке виконання із сторони відповідача буде неефективним через укладення фіктивних договорів дарування боржником.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18).

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами виник спір про визнання правочинів недійсними, які були вчинені з метою уникнення виконання судового рішення, що набрало законної сили, позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки всім обставинам справи у їх сукупності, зокрема тому, що оскаржувані правочини вчинені з метою уникнення виконання судового рішення боржником, а відтак мають ознаки фіктивних правочинів, стягнення з відповідача ОСОБА_3 в розмірі 30% від його пенсії не забезпечує ефективного виконання судового рішення, а тому висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального права, що відповідно до ст. 376 ч.1 п.3,4 є підставою для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

При ухваленні рішення, суд проводить розподіл судових витрат.

Згідно ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Із матеріалів справи встановлено, що позивачем ОСОБА_1 при подачі позовної заяви сплачено судовий збір 1405, 60 грн. ( 704,80 грн. х 2= 1405, 60 грн.), 3964,50 грн. за подачу апеляційної скарги - всього 5 370, 10 грн.

Зазначені суми судових витрат підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 в користь позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.3,4, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 травня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним Договір дарування житлового будинку (реєстраційний номер 230) та земельної ділянки, площею 0,05 га (кадастровий номер :01:002:0541) за адресою АДРЕСА_1 , який укладений 13.03.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Львівської області Алєксєєвою Г.М.

Визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки площею 0,0471 га (кадастровий номер :01:001:0482, реєстраційний номер 230), яка знаходиться у с.Дроговиж Миколаївського району Львівської області, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 09.08.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвою Г.М.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) в користь ОСОБА_1 ( зареєстрована та проживає в АДРЕСА_2 ) судові витрати по справі в сумі 5 370,10 грн. (п`ять тисяч триста сімдесят гривень,)10 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І. Приколота

Р.В.Савуляк