ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м.Херсон

Номер справи: 658/1309/19

Номер провадження: 22-ц/819/1812/19

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого (суддя-доповідач)Ігнатенко П.Я.,
суддів:Воронцової Л.П.,
Полікарпової О.М.,
за участю секретаряПісоцької Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області у складі судді Терещенко О.Є. від 27 вересня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк або АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із вказаним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 27.01.2016 року між ним та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н, згідно якої останній отримав кредит у розмірі 7225,23 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжу картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором, станом на 17 березня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 21200,12 грн, яка складається із: 4285,33 грн - заборгованість кредитом, 1194,40 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5332,69 грн.- заборгованість за пенею та комісією, 10387,70 грн - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.

На підставі викладеного, АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 27.01.2016 року в сумі 21200,12 грн та понесені судові витрати.

Заочним рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 27 вересня 2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в розмірі 4285,33 грн, а також 388,23 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Судові витрати просить покласти на відповідача. Просить взяти до уваги, що 27.01.2016 року укладена Генеральна угода, якою визначено строк кредитування по 31.01.2017 року, сума - 7725,23 грн, відсотки на суму залишку заборгованості і розмір штрафу.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

У ході апеляційного розгляду адвокат Логвіновська А.А. апеляційну скаргу підтримала, просить її задовольнити. Пояснила, що в Генеральній угоді сторони погодили всі істотні умови кредитування, а тому відсотки і штраф підлягають також стягненню з боржника на користь банку.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка до суду апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В іншій частині рішення суду не оскаржується та не переглядається.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що 27.01.2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, згідно якої банк надав позичальнику кредит в сумі 7225,23 грн з відсотковою ставкою 0,833 % на місяць строком на 12 місяців з 27.01.2016 року по 31.01.2017 року. Пунктом 2.2. угоди передбачено сплату позичальником штрафу в сумі 10586,70 грн за прострочення зобов`язання по поверненню кредитних коштів. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення строку повернення кредиту вважається простроченою (а.с. 8).

Згідно з наданим Банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 27.01.2016 року станом на 17.03.2019 року складає 21200,12 грн із якої: 4285,33 грн - заборгованість кредитом, 1194,40 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5332,69 грн.- заборгованість за пенею та комісією, 10387,70 грн - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди (а.с. 6).

Таким чином, з Генеральної угоди вбачається, що ОСОБА_1 погодив розмір відсотків за користування кредитними коштами та сплату штрафу у випадку прострочення зобов`язання, засвідчивши це своїм підписом.

При цьому, строк кредитування, в межах якого погоджено його умови, закінчується 31.01.2017 року та з цієї дати настав строк виконання зобов`язань у повному обсязі і виник обов`язок повністю погасити заборгованість.

Отже, подальше нарахування відсотків - після закінчення строку кредитування - суперечить вимогам закону. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року № 14-10 цс у справі № 444/9519/12.

З огляду на викладене, нарахування відсотків після 31.01.2017 року є безпідставним. Враховуючи, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості розмір відсотків станом на 31.01.2017 року складає 304 грн та їх сплату погоджено відповідачем у п. 2.1 Генеральної угоди дійсність якої не оспорена, колегія суддів погоджується з доводами позивача щодо незаконності рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом.

Отже, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, стягнувши з відповідача на користь банку заборгованість за відсотками в сумі 304 грн.

В частині позовних вимог про стягнення штрафу та пені, колегія суддів дійшла таких висновків.

За вимогами статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника заснованих на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Таким чином, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 130/904/16-ц.

Отже, сторонами у Генеральній угоді погоджено нарахування та суму штрафу при порушенні строків платежів, передбачених договором. При цьому, п. 2.8. вказаної угоди передбачено, що при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню заборгованості по кредиту, останній сплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах та правилах за кожен день прострочки.

Таким чином, умови укладеного між сторонами кредитного договору передбачають можливість одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Така відповідальність запроваджена двома різними умовами договору й надає підстави для її застосування за одне й те саме правопорушення, що полягає у сплаті неустойки (окремо й штрафу, й пені) у випадку прострочення зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту більш ніж на 31 день.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який міститься в матеріалах справи та яким згідно Генеральної угоди передбачено розмір пені за прострочення зобов`язання, не містять підпису відповідача, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору (Генеральної угоди), укладеного між сторонами 27.01.2016 року. Вказане узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначеними у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 647/248/17.

За таких обставин, судова колегія вважає, що сторонами погоджено застосування цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту у вигляді штрафу, отже сплата позичальником пені в розмірі, визначеними Умовами та правилами, які позичальником не погоджені, є подвійною відповідальністю і не підлягає застосуванню, оскільки це суперечить чинному законодавству України.

Окрім того, нарахована позивачем комісія, яку банк просить стягнути разом із пенею, не передбачена Генеральною угодою, а тому підстави для її стягнення відсутні.

Враховуючи викладене, до стягнення за прострочення виконання зобов`язання підлягає тільки штраф, погоджений сторонами у Генеральній угоді, проте у зменшеному розмірі згідно вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Так, п. 2.2 Генеральної угоди передбачено штраф за прострочення зобов`язання в сумі 10586,70 грн, який погоджено сторонами в зазначеній угоді.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд апеляційної інстанції, застосовуючи вказану норму, виходить з того, що загальна сума заборгованості перед банком по тілу та відсоткам всього становить 4589,33 грн, розмір погодженого штрафу значно перевищує розмір заборгованості по тілу кредиту та відсоткам, а тому вважає за можливе зменшити суму штрафу, погодженого сторонами у генеральній угоді, до 4589,33 грн.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в оскаржуваній частині про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та штрафу ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних про стягнення відсотків та штрафу підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за відсотками в сумі 304 грн та штраф в розмірі 4589,33 грн.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення суми судового збору з відповідача на користь позивача шляхом збільшення суми стягнення з 388,23 грн до 2079 грн. В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалося.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», - задовольнити частково.

Заочне рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 27 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних про стягнення відсотків та штрафу - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за відсотками в сумі 304 (триста чотири) гривні та штраф в сумі 4589,33 (чотири тисячі п`ятсот вісімдесят дев`ять гривень 33 копійки) гривень.

Змінити рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суми судового збору, збільшивши суму стягнення судового збору з 388,23 гривень до 2079 (дві тисячі сімдесят дев`ять) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (постанови) шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції у цивільних справах - Верховного Суду.

Дата складення повного судового рішення 26 грудня 2019 року.

Головуючий П.Я.Ігнатенко

Судді: Л.П.Воронцова

О.М.Полікарпова