Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 521/3384/15-ц

провадження № 61-23274св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представники позивача: Пономаренко Євген Олександрович, Крупка Олена Олександрівна, Золотоверх МаринаСергіївна, Тавровський Сергій Григорович,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представник відповідачів - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2017 року у складі колегії судді:

Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, у якому просило стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором у сумі 48 029,89 доларів США, що еквівалентно 759 243,87 грн.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору

від 19 жовтня 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» і

ОСОБА_5, останній отримав кредит у сумі 30 000 доларів США на умовах, визначених договором, на строк до 19 жовтня 2016 року. Виконання умов кредитного договору забезпечено договором поруки від 19 жовтня 2006 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_6, відповідно до умов якого поручитель зобов'язалась солідарно нести відповідальність разом із позичальником за невиконання умов кредитного договору.

На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 08 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» відступив своє право вимоги за кредитним договором ПАТ «Дельта Банк».

Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконував умови зобов'язання і станом на 19 січня 2011 року допустив заборгованість зі сплати кредиту та відсотків, позивач просив позов задовольнити і стягнути заборгованість у солідарному порядку з позичальника і його поручителя.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2016 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі

48 029,89 доларів США, що еквівалентно 759 243,87 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами існують забов'язання, які випливають з кредитного договору. Позичальник допустив утворення заборгованості, тому є підстави для її стягнення в судовому порядку, у тому числі і з поручителя, як солідарного боржника.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2017 рокурішення суду першої інстанції змінено. Резолютивну частину рішення місцевого суду викладено у новій редакції.

Позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 19 жовтня 2006 року, яка утворилась станом на 19 січня 2015 року у розмірі 18 3030, 26 доларів США, що еквівалентно 289 333, 38 грн, а також судовий збір у розмірі

3 654 гривень.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2016 року у частині стягнення заборгованості і судових витрат з ОСОБА_6 скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні вимог.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд прийшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по кредиту з позичальника, проте не врахував, що погашення кредиту відбувалось періодичними платежами, тому порушене право банку підлягає захисту в межах строку загальної позовної давності, розрахованої за три останні роки до дня подання позову.

Апеляційний суд також дійшов висновку про припинення поруки в порядку частини четвертої статті 559 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що апеляційний суд неправильно застосував норму статті 257 ЦК України та не врахував, що сторонамит кредитного договору визначено строк дії договору -19 жовтня 2016 року, а тому саме з цієї дати слід обчислювати сторк позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 липня 2017 року поновлено ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справ, справу витребувано з суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суди встановили, що 19 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» і

ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 30 000 доларів США на умовах, визначених договором, на строк до 19 жовтня 2016 року.

Виконання умов кредитного договору забезпечено договором поруки, укладеним 19 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_6, відповідно до умов якого поручитель зобов'язалась солідарно нести відповідальність разом із позичальником за невиконання умов кредитного договору.

06 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, у тому числі і за даним кредитним договором, про що у січні 2012 року ПАТ «Дельта Банк» письмово повідомило позичальника про заміну кредитора у кредитному договорі.

Позичальник допустив утворення заборгованості, яка станом на 19 січня 2015 року становить 48 029,89 доларів США, що еквівалентно 759 243,87 грн.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У справі, яка переглядається, предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором, яка утворилась станом на 19 січня 2015 року та становить 48 029,89 доларів США, що еквівалентно 759 243,87 грн.

У пункті 1.2.2. кредитного договору сторони погодили, що погашення кредиту мало здійснюватись в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (Додаток №1 до договору), але не пізніше 19 жовтня 2016 року.

З аналізу наведеного пункту договору та графіку погашення кредиту слідує, що кредит мав погашатись до 10 числа кожного місяця.

На а. с. 95-96 наявна заява відповідача ОСОБА_5 про застосування строків позовної давності.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

До такого правового висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду, у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження

№ 14-10цс18).

Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов'язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов'язання.

Умовами договору поруки, укладеним 19 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_6, не визначено строк, після якого порука припиняється, при цьому, пункти 3.1.,3.2 і 5.2 договору поруки зазначають про те, що договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, порука припиняється з припиненням всіх зобов'язань позичальника по кредитному договору і сторони дотримуються стандартних умов по строкам позовної давності.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов'язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 10 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (120 місяців), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що банк надсилав досудову вимогу про дострокове стягнення всієї суми кредиту та належних платежів.

Позивач звернувся до суду з позовом 25 лютого 2015 року, у якому просив стягнути заборгованість за кредитним договором у сумі 48 029,89 доларів США, що еквівалентно 759 243,87 грн, із яких заборгованість: по кредиту у сумі 27 999,34 доларів США, що еквівалентно 442 606,20 грн: по відсотках - 20 030,55 доларів США, що еквівалентно 316 637,67 грн.

Тобто кредитор скористався своїм правом заявити вимогу про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів.

Наведене залишилось поза увагою апеляційного суду.

Оскільки на момент пред'явлення позову строк виконання основного зобов'язання не настав, то кредитор не позбавлений права на повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів, що спростовує висновок апеляційного суду про стягнення процентів за кредитом, нарахованих за останні три роки до дня звернення до суду.

Проте обов'язковій перевірці підлягає встановлення дотримання позовної давності при нарахуванні штрафних санкцій щодо кожного із цих платежів.

Крім того, звільняючи поручителя від солідарного обов'язку по погашенню кредитної заборгованості, апеляційний суд у повній мірі не з'ясував обов'язкові умови припинення поруки, встановленні частиною четвертою статті 559 ЦК України.

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

З огляду на обмежений обсяг процесуальних повноважень Верховного Суду та на те, що апеляційний суд не встановив ті фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення позовних вимог, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, ухвалене апеляційним судом рішення не може вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК Українипідлягає скасувати з направленням справи до апеляційного суду на новий розгляд.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

РРР ішення апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2017 року скасувати.

Справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І.М. Фаловська