ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2001/19 Справа № 205/9126/16 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В.С. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відновлення становища, що існувало до порушеного права, усунення перешкод у реалізації права власності, визначення порядку користування спільною частковою власністю,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем вони є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 , однак протягом тривалого часу відповідач не дає йому можливості вселення в будинок та користування його частиною, чинить йому перешкоди у вільному користуванні майном, тому позивач просив суд відновити становище, що існувало до порушеного права, вселити його в будинок АДРЕСА_1 ; встановити порядок користування вказаним домоволодінням, а саме надати йому у користування житлову кімнату «1-3» площею 12.1 кв.м; ОСОБА_2 житлову кімнату «2-3» площею 22,6 кв.м; у загальному користуванні залишити кухню «2-2» площею 9,2, коридор «1-2» площею 9,4 кв.м, коридор «1-1» площею 7,3 кв.м, коридор «2-1» площею 3,7 кв.м.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Передбаченим ст.360 ЦПК України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що учасники справи, будучи членами однієї родини впродовж тривалого часу дійсно перебувають у вкрай неприязних стосунках, а зі слів самого позивача у судовому засіданні, йому особисто ніколи не потребувалися а ні ключі від домоволодіння а ні проживання в ньому, оскільки з часу свого народження він постійно мешкав за іншою адресою, та із 2017 року постійно проживає в АР Крим, де й має в подальшому намір залишитись проживати зі своєю сім`єю. Також із пояснень позивача в судовому засіданні судом встановлено, що не його особисті майнові або житлові інтереси, а саме черговий конфлікт, що виник восени 2016 року між його бабусею ОСОБА_3 , як колишньою власницею домоволодіння та відповідачем з приводу користування будинком, й стали підставою для його звернення із заявою до поліції та в подальшому із позовом до суду. Відповідно до ч. 2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, в контексті даного спору позивач вправі вимагати аналогічного захисту свого права на проживання у будинку саме бабусі, як члена своєї сім`ї, у разі якщо це право не визнається або оспорюється відповідачем.

Проте, з даним висновком погодитись не можливо з огляду на таке:

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є двоюрідними братами та співвласниками будинку АДРЕСА_1 .

Згідно даних технічної інвентаризації станом на 02.12.2005 року (а.с.9-11), спірне домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 1,424 кв.м і складається із житлового будинку А-1 загальною площею 64, 3 кв.м жилою площею 34,7 кв.м, що має дві житлові кімнати відповідно площею 12, 1 кв.м та 22,6 кв.м, кухню, коридор, а також будівлі і споруди: літня кухня Б, сараї Д, Е, Ж, З, вбиральня Г, колодязь К споруди №1-3.

Позивач ОСОБА_1 набув право спільної часткової власності на 16/36 частини спірного будинку із господарчими будівлями та спорудами на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 11.10.1991р. державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Якушевою Г.С., зареєстрованого в реєстрі за № 900, після смерті діда ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5,6).

Відповідачу ОСОБА_2 належить право власності на 20/36 частини домоволодіння на підставі договору дарування від 17.01.2006 р., посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М. за реєстровим номером 1-4753, укладеного із ОСОБА_3 (а.с.84-85).

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього прав чи обмежений в його здійсненні.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Судом встановлено, що між сторонами спору існують неприязні стосунки, позивач обмежений в праві користування своїм майном, оскільки відповідач чинить йому перешкоди у доступі до будинку, ключів від домовоління позивач не має. ОСОБА_1 надсилав відповідачу свої пропозиції щодо встановлення порядку користування спільним майном, однак залишились без відповіді, також позивач неодноразово звертався до органів поліціїї (а.с.12-18).

Судом апеляційної інстанції сторонам надавався час для вирішення спору мирним шляхом, проте позивачу ключі від спірного будинку ані відповідачем, ані його представником передано не було.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має припущення щодо порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про здійснення певних дій для попередження такого порушення. Власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні їм права користування і розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Враховуючи встановленні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що майнові права ОСОБА_1 як власника 16/36 часток домоволодіння підлягають захисту шляхом усунення йому перешкод у користуванні майном та його вселення в будинок АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги щодо встановлення порядку користування спільним домоволодінням задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу будинку, а встановлення порядку спільного користування ним. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що в даному випадку встановити порядок користування спірним будинком із дотриманням прав кожного із співвласників на володіння, користування та розпорядження відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності, відповідно до запропонованого позивачем варіанту - неможливо, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1 378,03 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відновлення становища, що існувало до порушеного права, усунення перешкод у реалізації права власності, визначення порядку користування спільною частковою власністю - задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права користування майном. Вселити ОСОБА_1 в будинок АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1 378,03 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова