РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2019 року

м. Рівне

Справа № 562/2320/18

Провадження № 22-ц/4815/488/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н.В., Хилевич С.В.,

секретар судового засідання - Ковальчук Л. В.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»",

відповідач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -

ОСОБА_7,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -

Служба у справах дітей Здолбунівської районної державної адміністрації

Рівненської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" на заочне рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 18 грудня 2018 року у складі судді Кушнір О.Г., ухвалене в м. Здолбунів, дата складання повного тексту рішення невідома,

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернулося у Здолбунівський районний суд Рівненської області із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7, Служба у справах дітей Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області, в обґрунтування якого вказувало, що 28 листопада 2012 року між ПАТ "Сведбанк" і ФК "Вектор Плюс" та ФК "Вектор Плюс" і ТОВ "Кредитні ініціативи" укладено договори факторингу, згідно умов яких банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, у тому числі за кредитним договором №1703/0608/55-020, за яким ОСОБА_7 отримала кредит у розмірі 80000 доларів США. 11 липня 2012 року в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між кредитором та ОСОБА_7 укладено іпотечний договір, за яким остання передала в іпотеку кредитору належне їй нерухоме майно - житловий будинок по вул. Коперника, 51а у м. Здолбунів Рівненської області. Свої зобов'язання позичальник належним чином не виконувала, а тому рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 25 березня 2015 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було звернуто стягнення на предмет іпотеки, в якому зареєстровані відповідачі, що унеможливлює його реалізацію. Письмову вимогу іпотекодержателя про добровільне виселення з житлового приміщення відповідачі залишили без задоволення, а тому підлягають виселенню у судовому порядку. Із цих підстав просило виселити відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з житлового будинку АДРЕСА_1 та стягнути сплачений судовий збір в розмірі 1762,00 грн..

Заочним рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 18 грудня 2018 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано відсутністю належних та допустимих доказів придбання предмету іпотеки, в якому зареєстровані відповідачі, за рахунок отриманих за кредитним договором від 25 червня 2008 року коштів. Судом також враховано, що жодних відомостей про надання відповідачам, серед яких є неповнолітні діти, іншого постійного жилого приміщення, окрім предмету іпотеки, немає.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, ТзОВ «Кредитні ініціативи» оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що предмет іпотеки належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності від 25.05.2006 року. Звертає увагу, що у зазначеному провадженні вимога про виселення іпотекодавця не розглядається, так як ОСОБА_7 в житлі, що є предметом іпотеки, не зареєстрована. Зазначає, що під час судового розгляду судом першої інстанції не було встановлено, чи кредит брався для купівлі предмета іпотеки. Вказує, що позивач звернувся з позовом про виселення, здійснюючи захист виключно своїх прав та інтересів як іпотекодержатель за договором іпотеки і не наділений правом звертатись до суду за захистом прав, свобод чи інтересів будь-кого із відповідачів у даній справі (щодо надання відповідного житлового приміщення відповідачам). Додає, що у висновку Служби у справах дітей Здолбунівської РДА зазначено, що об'єкт іпотеки - житловий будинок загальною площею 312,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є об'єктом незавершеного будівництва, у якому особи, про виселення яких заявлено позов, зокрема, неповнолітні діти, не проживають. Акцентує увагу на тому, що відповідачі не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву та доказів того, що вони мають право на надання іншого житлового приміщення, так само, як і не надали доказів, що у них відсутнє будь-яке інше житлове приміщення на праві володіння або користування, що вони проживають в іпотечному житлі та їх доходи не дозволяють їм винаймати інше, відмінне від іпотечного, житлове приміщення. Вважає, що суд помилково відмовив у задоволенні позову про виселення відповідачів із іпотечного майна, яке є адресою реєстрації відповідачів. З наведених підстав просить скасувати оскаржуване заочне рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 25 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_7 укладено кредитний договір №1703/0608/55-020 із змінами та доповненнями, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 80 000 доларів США зі строком повернення кредиту до 25 червня 2023 року та зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,9% річних.

На забезпечення виконання даного кредитного договору, 25 червня 2008 року між Банком та ОСОБА_7 був укладений договір іпотеки №1703/0608/55-020-Z-1, за яким остання передала в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок загальною площею 312,1 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, згідно умов якого Банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, у тому числі і за договором №1703/0608/55-020 від 25 червня 2008 року.

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» також укладено договір факторингу, за яким ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги за вказаним кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 25 березня 2015 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено та у рахунок погашення заборгованості, що виникла у ОСОБА_7 за кредитним договором №1703/0608/55-020 25 червня 2008 року та складала станом на 25 березня 2013 року 132737,19 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_7 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 25 травня 2006 року, виданого виконкомом Здолбунівської міської ради Рівненської області, шляхом продажу з прилюдних торгів.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

При цьому, за повідомленням Здолбунівської міської ради Рівненської області від 08 листопада 2017 року відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 зареєстровані АДРЕСА_1, що підтверджується наявним у паспорті громадянина України на ім'я ОСОБА_1 штампом про реєстрацію місця проживання з 13 грудня 2007 року (до отримання кредиту його дружиною ОСОБА_7.).

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст.40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст.109 ЖК Української РСР.

Аналогічний висновок висловлено в постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 450/701/15-ц, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-317цс18.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази, що кошти, отримані за договором кредиту між Банком та ОСОБА_7, були спрямовані на придбання житлового приміщення, яке є предметом іпотеки - житлового будинку загальною площею 312,1 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1. Таких доказів не містить і апеляційна скарга.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі не скористалися своїм правом на подачу відзиву на позов, на подачу доказів відсутності у них іншого житла, не можуть слугувати підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції. Згідно положень ст. 178 ЦПК України, подача відзиву на позовну заяву є правом, а не обов'язком відповідача. Частина 8 цієї статті вказує, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.

Заочне рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 18 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 квітня 2019 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Бондаренко Н. В. підпис Хилевич С. В.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н. М.