Суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.
справа № 638/7132/15-ц
провадження № 61-5755св19
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний центр «ЦУМ» (далі - ТОВ «ТЦ «ЦУМ»), третя особа - Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Харківської області, про визнання права власності в порядку спадкування.
Відповідно до змісту частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку; про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року постанову Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи постанову апеляційного суду, Верховний Суд у цілому погодився з висновками останнього про те, що позивач має право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки є повнолітньою непрацездатною (як така, що досягла пенсійного віку) дитиною спадкодавця. При цьому громадянство іншої країни не впливає на таке право.
Не можемо погодитися з постановою колегії в цій частині з таких мотивів.
Суди при розгляді справи встановили, що приватноправові відносини, що виникли між сторонами щодо спадкування спірного майна, містять ознаки іноземного елементу, оскільки ОСОБА_1 є громадянкою США.
Закон України «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон) встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок.
Стаття 70 Закону зазначає, що з урахуванням положень статей 71, 72 цього Закону спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання.
Відтак, з урахуванням того, що спадкодавець мав останнє місце проживання на території України, а позивач є громадянкою США, суди правильно застосували до цих правовідносин, у тому числі і до правовідносин щодо права на обов`язкову частку у спадщині, як Цивільний кодекс України (далі - ЦК України), так і Закон.
Право на обов`язкову частку у спадщині врегульовано статтею 1241 Цивільного кодексу України, частиною першою якої передбачено, що право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Цей перелік є вичерпний і розширеного тлумачення не потребує.
Конституційний Суд України у рішенні від 11 лютого 2014 року у справі № 1-1/2014 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 ЦК України (справа про право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), зазначив, що розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний».
До осіб, які втратили працездатність (є непрацездатними), окрім іншого, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», стаття 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»), а саме, як зазначено в статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Як зазначено в преамбулі, Закон України «Про пенсійне забезпечення» відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
Відповідно до статті 1 цього Закону громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. В той же час, іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно в порядку статті 1241 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є громадянкою України, а тому не набула статусу непрацездатної особи відповідно до законодавства України, а як наслідок - така особа не має право на обов`язкову частку у спадщині.
В той же час апеляційний суд, з яким в цій частині погодилася колегія суддів Верховного Суду, відмовляючи у задоволенні позову з інших підстав, зазначив, що позивач відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилась після смерті її матері.
Вважаємо, що такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, зокрема Закону.
Сферою застосування Закону є питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема: визначення застосовуваного права; правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб.
Відповідно до статті 16 Закону особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є, а стаття 17 Закону зазначає, що виникнення і припинення цивільної правоздатності фізичної особи визначається саме її особистим законом.
Таким чином, правовий статус суб`єкта приватноправових відносин ОСОБА_1 має визначатися за правом США, громадянкою яких вона є, а не за правом України, що свідчить про неможливість розповсюдження на неї правового статусу непрацездатної особи (в розумінні українського законодавства), а як наслідок - про відсутність права ОСОБА_1 на обов`язкову частку у спадщині.
При цьому безспірним є застосування українського законодавства в правовідносинах щодо самого спадкування, оскільки останнім місцем проживання спадкодавця - матері позивача - була територія України.
Також, на нашу думку, суди мали врахувати, що змістом цивільно-правових норм, які встановлюють право на обов`язкову частку у спадщині, є перерозподіл спадщини Державою в інтересах саме найбільш соціально незахищених верств її населення, пов`язаних зі спадкодавцем сімейними, родинними відносинами і незалежно від змісту заповіту.
Підсумовуючи викладене, у справі, що переглядалася, обґрунтованим є рішення про часткове задоволення касаційної скарги, скасування постанови Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року та залишення в силі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2018 року.
Судді:І. Ю. Гулейков