Справа № 462/8194/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2019 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого - судді Палюх Н.М.

при секретарі Колобич О.О.

з участю позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивачка у грудні 2018 року звернулася у суд з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 Свої позовні вимоги позивачка мотивує тим, що на підставі договору дарування, посвідченого 29.08.2017р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гірником І.А., їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстровано двоє осіб: її мати ОСОБА_4 та брат ОСОБА_2 У 2015 році відповідач добровільно залишив спірне житло і з того часу в спірній квартирі не появляється та не приймають участі в утриманні такої. За наведеного, на підставі ст.405 ЦК України, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позивачка у судовому засіданні позов підтримала та доповнила, що їй на праві власності належала 1/4 частина квартири АДРЕСА_1, а у 2017р. її батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 подарували їй ще 3/4 частини вказаної квартири. Відповідач у 2015 році добровільно залишив спірну квартиру і з того часу у квартирі не появляється та не приймає участі в утриманні такої, хоча перешкод в користуванні квартирою йому ніколи і ніхто не чинив. Просить позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, але подав заяву, в якій зазначив, що дійсно з 2015 року він не проживає у АДРЕСА_1 та не приймає участі в утриманні такої, а з 2017 року він проживає у Сполучених Штатах Америки.

Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Судом встановлено, що трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 67,4 кв.м, належить на праві приватної власності ОСОБА_1, що підтверджується Відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.03.2019 року та Договором дарування ѕ часток квартири, посвідченим 29.08.2017р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гірником І.А. /а.с.6-7,8/.

З довідки з місця проживання та склад сім'ї і прописки ЛКП «Левандівка» від 06.09.2018 року /а.с.10/ вбачається, що у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровано двоє осіб: мати позивачки - ОСОБА_4 та її брат ОСОБА_2

Також судом встановлено, що у 2015 році відповідач добровільно залишив вказану квартиру і з того часу у спірній квартирі не проживає та не приймає участі в утриманні такої.

Дане стверджується поясненнями позивачки, заявою відповідача ОСОБА_2 від 11.03.2019р. та актом ЛКП «Левандівка» від 20.12.2018 року /а.с.9/.

Наведеними доказами також підтверджується те, що відповідач з 2015 року не користується спірним житловим приміщенням без поважних причин, оскільки перешкод в користуванні таким йому ніхто і ніколи не чинив.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник згідно зі ст. 319 ЦК України володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Однак, за правилами ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оцінюючи зібрані в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що відповідач з 2015 року не користується без поважних причин спірною квартирою, тобто понад визначений ст.405 ЦК України термін, протягом якого за ним зберігалося право на користування спірним житловим приміщенням, не виписався із такого, чим створює позивачці перешкоди у здійсненні нею свого конституційного права власності на спірне житло, яким вона вправі володіти, користуватися і розпоряджатися на власний розсуд та приходить до висновку, що позов слід задовольнити і визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

В порядку ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача в користь позивачки 704,80 грн. судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.12, 89, 263-265 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704,80 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 03.04.2019 року.

Суддя: