Провадження № 22-ц/801/2441/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 рокуСправа № 127/33492/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий: Копаничук С.Г.,

Суддів: Оніщука В.В., Медвецького С.К.

при секретарі Богацькій О.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи - ОСОБА_3 , служба у справах дітей Вінницької міської ради,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Вінниця апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 2019 року, ухваленого о 09 год. 55 хв. в приміщенні того ж суду під головуванням судді Федчишина С.А., повний текст якого складено 03.10.2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб - ОСОБА_3 , служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання права власності на майно та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В с т а н о в и в :

29 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб - ОСОБА_3 , служби у справах дітей Вінницької міської ради, яким просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , витребувати у ОСОБА_2 на його користь вказану квартиру, скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно від 04.09.2014 року (номер запису 6892570), внесеного на підставі договору купівлі - продажу від 04.09.2014року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лавреновою Г.І. Зазначив, що з 19.11.2004 року він є власником квартири АДРЕСА_1 . У 2006 році позивач уклав з ПАТ «ОТП Банк» кредитні договори, а зазначена квартира стала забезпеченням виконання зобов`язань позивача за вказаними договорами, про що сторони кредитного договору уклали договори іпотеки № CNL-ВОО/001/2006 від 24.01.2006 року та № CNL - 300/104/2007. У 2010 році банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості та звернення стягнення на квартиру, як предмет іпотеки. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 19.05.2014 року, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.12.2014 року, вимога банку про погашення кредитної заборгованості за рахунок іпотечного майна визнана судом неправомірною. В той же ж час, постановою державного виконавця Вишенського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції від 27.09.2010 року відкрито виконавче провадження. 30.09.2013 року відбулись прилюдні торги з реалізації належної йому квартири, за результатами яких вказану квартиру придбав ОСОБА_3 У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вінницької філії «Укрспецторг групп» про визнання недійсними результатів прилюдних торгів та протоколу проведення торгів з продажу нерухомого майна (справа № 127/26586/13). При цьому, 04.09.2014 року ОСОБА_3 продав зазначену квартиру ОСОБА_2 . Рішенням Вінницького міського суду від 30.09.2015року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12.10.2016 року, визнано недійсним результати прилюдних торів від 30.09.2013 року з продажу двохкімнатної квартири, розташованої в АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 , та протокол проведення зазначених прилюдних торгів з продажу нерухомого майна №VIN080212-03/13-65 від 30.09.2013 року. Вказав, що у 2017 році він звернувся до відповідача з вимогою про звернення квартири та вирішення питання в досудовому порядку, однак вона залишилась без відповіді.

Рішенням Вінницького міського суду від 26.09.2019 року позов задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , витребувано зазначену квартиру у ОСОБА_2 на користь позивача, скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно державну реєстрацію права власності від 04.09.2014року (номер запису 6892570), винесеного на підставі договору купівлі - продажу від 04.09.2014року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лавреновою Г.І. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального та процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити та розподілити судові витрати. Вказала, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та дійшов висновків ,які їм не відповідають. Зазначила, що суд не оцінив те, що її права , як добросовісного набувача нерухомого майна повинні бути захищені , не зазначив підстав відхилення її аргументів про застосування правових позицій Верховного суду про застосування строку позовної давності до вимог про витребування майна від добросовісного набувача, не залучив попереднього іпотекодержателя - ПАТ «ОТП Банк» в якості третьої особи. Вказала, що суд не врахував ті обставини ,що спірна квартира є єдиним житлом для неї та її сім`ї, включаючи малолітню дитину - ОСОБА_4 , вимога про витребування майна заявлена позивачем до неї понад 5 років з моменту вибуття з власності ОСОБА_1 , тобто, з пропуском строку позовної давності. Посилання суду на роз`яснення, наведені у п. 30 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» вважає хибними, оскільки вони вже втратили силу, так як на даний час є інші обов`язкові для суду висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 вважає рішення суду законним та обгрунтованим , а доводи апеляційної скарги безпідставними. Вказав, що судом вірно встановлено обставини справи, правильно визначено спірні правовідносини і застосовано норми права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 19.11.2004 року ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 . Зазначена квартира стала забезпеченням виконання його зобов`язань за кредитними договорами, укладеними між ним та ПАТ «ОТП Банк», про що вони уклали договори іпотеки № CNL-ВОО/001/2006 від 24.01.2006 року та № CNL - 300/104/2007.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 13.08.2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП БАНК» борг за кредитним договором №CNL-B00/104/2007 від 25.05.2007 року на загальну суму 38 665,59 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ гривні до долара США 309 510,31 грн. та 1986,15 грн. штрафних санкцій. В рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами №CNL-B00/001/2007 від 20.01.2006 року та №CNL-B00/104/2007 від 25.05.2007 року на користь ПАТ «ОТП Банк» звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що згідно договору купівлі - продажу квартири від 19.11.2004 року належала на праві власності ОСОБА_1 ; кошти , отримані від реалізації предмета іпотеки, направлено на погашення загальної заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «ОТП Банк» та обрано спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу ПАТ «ОТП Банк» предмету іпотеки, а саме з правом укладення договору купівлі - продажу будь - яким способом, в тому числі нотаріального укладення договору купівлі - продажу з іншою будь - якою особою покупцем та з наданням ПАТ «ОТП Банк» всіх повноважень продавця.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 19.05.2014 року рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 13.08.2010року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - скасовано та в цій частині ухвалено нове, яким в задоволенні позову ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 в частині звернення стягнення на предмет іпотеки,- відмовлено. В решті рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 13.08.2010 року залишено без змін.

Згідно протоколу прилюдних торгів, проведених 30.09.2013 року квартиру, що належала ОСОБА_5 , придбав ОСОБА_3 , який, згідно договору купівлі - продажу від 04.09.2014 року, продав спірну квартиру ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.09.2015року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12.10.2016 року, визнано недійсними результати торгів з продажу належної ОСОБА_1 спірної квартири, проведених 30.09.2013 року ВФ ТОВ «Укрспецторг групп» та протокол проведення зазначених прилюдних торгів №VIN080212-03/13-65, затверджений 30.09.2013року заступником директора ВФ ТОВ «Укрспецторг групп» Бедрак Д.І.

Судовим рішенням по справі №127/26586/13 результати торгів на яких відбулась реалізація майна позивача було визнано недійсними. ОСОБА_2 була залучена до участі в тій справі ухвалою суду від 09.09.2015 року в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору , приймала в ній участь ,проте відповідачем по справі не була. Вимоги щодо витребування майна в рамках вказаної справи не були предметом розгляду.

14.03.2017року позивач звернувся з вимогою до ОСОБА_2 про повернення квартири та вирішення питання в досудовому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно вибуло з володіння позивача поза його волею, так як проведені з порушенням торги про відчуження цього майна рішенням суду визнані недійсними, а тому права позивача є порушеними, підлягають захисту, а спірне майно може бути у добросовісного набувача - відповідача витребуване. Щодо застосування строків позовної давності, суд виходив із того, що позивач вперше звернувся до суду з позовом в листопаді 2013 року, остаточне рішення суду, яким торги було визнано недійсними, набуло законної сили 12 жовтня 2016 року (справа №127/26586/13 ), а тому реальне право на звернення з вимогою про витребування майна позивач набув після 12 жовтня 2016 року ,відтак, дійшов висновку ,що за захистом порушених прав в досудовому та судовому порядку звернувся в межах строків позовної давності, встановлених законом.

Разом із тим ,з останнім висновком погодитись не можна виходячи із наступного.

Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним .

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша статті 388 ЦК України). Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.(ч.2 ст.388 ЦК України)

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

Власник, майно з володіння якого вибуло поза його волею, відповідно до статей 387,388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Суд першої інстанції вірно встановив, що відповідач є добросовісним набувачем, майно від якого може бути витребуване лише з підстав ч.1 ст.388 ЦК України. Проте , встановивши, що торги по продажу спірної квартири ,що здійснювались в порядку виконання судового рішення відбулись із порушенням, майно вибуло із володіння власника не з його волі іншим шляхом і з порушенням , а обов`язковою умовою віндикаційного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення позову, суд дійшов правильного висновку про те, що на правовідносини щодо витребування спірної квартири поширюється дія статтей 387,388 ЦК України.

Разом із тим, колегія суддів вважає ,що суд невірно застосував норми права щодо порядку обчислення строку позовної давності за заявленими вимогами , зокрема, початку перебігу строку давності за вказаними вимогами та порушив норми процесуального права.

Як вбачається із матеріалів справи та не оспорюється сторонами, спірна квартира дійсно вибула від позивача в результаті торгів ,що відбулись 30.09.2013 року. Вважаючи їх такими , що проведені з порушеннями норм права, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання торгів недійсними ще у листопаді 2013 року. При цьому одночасно вимог про застосування наслідків визнання торгів , як правочину купівлі- продажу квартири, у вигляді реституції , в тому числі до тодішнього власника квартири ОСОБА_3 не заявляв. Тобто , ОСОБА_1 ще з листопада 2013 року знав про порушення свого права та особу ,що його порушила, а також про набуття квартири ОСОБА_3 04.09.2014 року спірну квартиру за договором купівлі-продажу майна між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 придбала остання, яка є добросовісним набувачем і права якої в силу ч.2 ст.388 ЦК України підлягають захисту.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.260 ЦК позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Згідно ч.ч.1,3 ст.261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Оскільки у даному випадку не йдеться про застосування наслідків нікчемного правочину, початок строку позовної давності починається за загальним правилом від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд першої інстанції вказав, що строк позовної давності не пропущено, ,оскільки остаточне рішення суду про визнання торгів недійсними набрало законної сили лише 12.10.2016 року ,а тому ,звернувшись до суду за захистом 29.12.2018 року ,позивач не пропустив строк позовної давності .

Проте, закон не пов`язує початок обчислення строку позовної давності із набранням законної сили рішенням суду ,яким визнано правочин недійсним,а лише із днем , коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім того, відповідно до правової позиції ,викладеної у постанові Верховного суду від 17.10.2018 року по справі № 362/44/17,що в силу ч.4 ст. 263 ЦПК України повинна враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а стаття 268 цього кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності. Таким чином, на віндикаційні позови поширюється загальна позовна давність і позивач повинен нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для таких вимог.

З матеріалів справи вбачається ,що позивач ОСОБА_1 достеменно знав про проведені торги , порушення свого права та особу, яка його порушила ,у листопаді 2013 року ,заявивши позов про визнання торгів недійсними.

Проте, одночасно вимог про застосування наслідків визнання правочину недійсним у вигляді реституції, повернення майна ,переданого за недійсним правочином , до тодішнього власника майна ОСОБА_3 не заявляв. Не вирішував питання про застосування реституції і суд ,визнаючи торги недійсними. Також позивач, будучи обізнаним про належність з 14.09.2014 року спірного майна ОСОБА_2 , в період розгляду судом справи про визнання торгів недійсними і до звернення до суду з даним позовом - 29.12.2018 року ,вимог до ОСОБА_2 про захист своїх прав власності та витребування майна із чужого володіння не заявляв.

За таких обставин, ОСОБА_1 перевищив передбачений законом 3 річний строк позовної давності для захисту своїх прав, що обчислюється з дня , коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ,а тому колегія суддів вважає висновок суду про відсутність факту пропуску позивачем строку позовної давності , необґрунтованим.

Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована, є несумісною з принципом правової визначеності.

Колегія суддів вважає ,що внаслідок спливу позовної давності ,правовідносини з набуття квартири добросовісним набувачем та більш ніж за 4 роки володіння і користування нею стали остаточними і відповідають принципу правової визначеності ,а тому у задоволенні позову необхідно відмовитиповністю з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду.

При цьому колегія вважає, що позивач не позбавлений можливості обрати інший спосіб для захисту своїх прав у вигляді відшкодування заподіяного йому неправомірними діями винних осіб збитку.

Відтак доводи апеляційної скарги про неврахування судом пропуску позивачем строку давності ,є обґрунтованими.

Оскільки суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду , обставинам справи та допустив неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права,рішення суду в силу ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням судом нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати і з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати у вигляді 14272,20 грн. понесених судового збору та 15 000 грн. витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст.374,376,382,384 ЦПК України,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 2019 року задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду від 26 вересня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб - ОСОБА_3 , служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання права власності на майно та витребування майна - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 14272,20 грн. понесених судових витрат та 15 000 грн. витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційномупорядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя С.Г. Копаничук

Судді: В.В. Оніщук

С.К. Медвецький