ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/1401/17Головуючий у 1-й інстанції Німко Н.П.
Провадження № 22-ц/817/116/19 Доповідач - Ткач З.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Романюк Х.Ю.

з участю ОСОБА_1 та його представника - адвоката Моленя Р.Б., представника ПАТ «Державний ощадний банк України» - адвоката Братівника І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №593/1401/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат Молень Ростислав Богданович, на рішення Бережанського району суду Тернопільської області від 08 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним, укладеним під приводом обману, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року адвокат Молень Р.Б., діючи в інтересах ОСОБА_1, звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (надалі - ПАТ "Державний ощадний банк України") про визнання недійсними кредитного договору від 29 липня 2008 року №-108 та Додаткового договору до кредитного договору від 29 липня 2008 року №-108, укладені між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_1

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що при укладенні оспорюваного кредитного договору від 29 липня 2008 року №108 та додаткового договору до кредитного договору від 29 липня 2008 року №-108, банк не надав ОСОБА_1 детальну інформацію про умови кредитування, які необхідні для його укладення.

Зокрема, в порушення вимог п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (надалі - Правила), затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N168 банк не здійснив детальний, достовірний та об'єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;

- в порушення вимоги п. 3.3 Правил не визначив реальну процентну ставку, не визначив та не вказав абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді, шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту;

- всупереч вимоги п. 3.4 Правил не зазначив вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості, не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашенням;

- в порушення вимоги п.п. 7, 8, 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків», не визначив строк дії кредитного договору; не визначив порядок припинення дії кредитного договору; не визначив відповідальності кредитора при порушені умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту (зокрема, в разі зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки не зазначені в договорі);

- в порушення вимоги п. 6 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановив істотної умови договору, про дострокове розірвання кредитного договору;

- в порушення вимоги ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відсутнє застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення;

- в порушення вимоги ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» не здійснив оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування, не встановив положення про інфляційне застереження та не узгодив домовленості, про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

Цими діями відповідач приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які обумовлені в кредитному договорі, застосував інші непередбачені договором умови кредитування, і таким чином ввів в оману щодо істотних умов укладення кредитного договору, що є підставою для визнання правочину не дійсним в порядку ч. 1 ст. 230 ЦК України.

Крім того вказав, що документальне оформлення відповідачем кредиту за кредитним договором від 29 липня 2008 року №108, не відповідає вимогам Закону та нормативно правовим актам України, які регулюють питання кредитних правовідносин.

Так видатковий касовий ордер №1 від 28 липня 2008 року, згідно якого було видано позивачу кошти у розмірі 100000,00 доларів США, містить виправлення номера рахунку та призначення платежу, а тому не відповідає вимогам Розділу III Глави 1 пункту 13 Інструкції.

За таких обставин видатковий касовий ордер №1 від 28 липня 2008 року не підтверджує видачу позивачу кредиту (ст. 1054 ЦК України) за умовами кредитного договору від 29 липня 2008 року №108, а лише підтверджує видачу позики (ст. 1046 ЦК України).

У відзиві на позовну заяву представник ПАТ "Державний ощадний банк України" звернув увагу на те, що позивач ОСОБА_1 був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них, погодився на отримання у кредит коштів на умовах, визначених у договорі, волевиявлення сторін було вільним, будь-яких доказів протилежного стороною відповідача надано не було. За кредитним договором позичальник підтвердив, що він до укладення цього договору отримав повну, доступну та вичерпну інформацію в письмовій формі щодо умов надання кредиту, тривалий час виконував умови кредитного договору, що свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість на реальне настання реальних наслідків.

У відповіді на відзив відповідач зазначив, що дії Банку не були спрямовані на отримання відповідачем кредиту у передбаченому законодавством порядку, оскільки банк не дотримався вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами».

Рішенням Бережанського району суду Тернопільської області від 08 жовтня 2018 року вирішено: «У задоволенні позову ОСОБА_1, поданого до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсними , та укладеними під приводом обману кредитного договору від 29 липня 2008 року №-108 та Додаткового договору до Кредитного договору від 29 липня 2008 року №-1098, укладених між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 (ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1), відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю заявлених вимог».

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - Молень Р.Б., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Мотивував тим, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв висновок №19 судово-економічної експертизи, складеного судовим експертом Перепелюк С.М., згідно якого, станом на момент укладання кредитного договору реальна відсоткова ставка становить 24,64% та абсолютне подорожчання кредиту на момент укладення договору становить 120642,71 доларів США. Таким чином, позивач довів обставини щодо введення його в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту. Ці обставини доводять, що правочин Банком вчинено з використанням нечесної підприємницької діяльності (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів») і є недійсним відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «Державний ощадний банк України» - адвокат Братівник І.В. просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що рішення постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції адвокат Молень Р.Б. апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на мотиви викладені в ній.

Представник ПАТ «Державний ощадний банк України» Братівник І.В., доводи апеляційної скарги не визнав і підтримав доводи викладені на відзиві.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

За вимогами ст.ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних й допустимих доказів на спростування презумпції правомірності оспорюваного правочину, зокрема не спростовано, що при укладенні 29 липня 2008 року договору №-108 про надання споживчого кредиту він, як позичальник діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови, і не доведено, що відповідач ПАТ «Державний ощадний банк України», діючи при укладенні оспорюваного правочину як кредитор, свідомо й умисно ввів позичальника ОСОБА_1 в оману щодо обставин, які впливали на вчинення такого правочину. Також суд відмовив у задоволенні позову в частині визнання недійсним додаткового договору до кредитного договору від 29 липня 2008 року №-108 з мотивів ненадання позивачем належних доказів укладення цього договору.

З цими висновками суду першої інстанції погоджується суд апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Підставою для визнання договору недійсним є порушення загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, якою визначено основні критерії чинності правочину. Зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За змістом ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Аналогічні положення містяться в пункті двадцятому Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

За змістом статей 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 липня 2008 року між ВАТ «Державним ощадним банком України» в особі філії - Бережанського відділення Ощадного банку №6352 та ОСОБА_1, було укладено кредитний договір №108, згідно якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі в сумі 100000,00 доларів США зі сплатою 16% річних, терміном на 10 років.

Забезпеченням виконання зобов'язань позичальника за цим Договором виступає іпотека нерухомого майна, що розташоване за адресою: м. Бережани, вул Козацька, 36. (п. п. 1.4.2, 2.1 кредитного договору).

Відповідно до пункту 1.2 кредитного договору від 29 липня 2008 року №108, що укладений між сторонами, Банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі.

Тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України "Про захист прав споживачів".

При розгляді даної справи судом першої інстанції за наявними у ній доказами не встановлено підстав відповідно до ст.ст. 203, 229, 230 ЦК України, згідно з якими можливо визнати недійсними кредитний договір.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті у розмірі 100000,00 доларів США до вільно обраного ним банку, а саме ВАТ "Державний ощадний банк України», подавши кредитну заявку. (а.с. 161-165)

29 липня 2008 року кредитний договір було укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Позичальник ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо його умов. Кредитний договір підписаний ОСОБА_1 особисто та без будь - яких застережень.

В заключних положеннях кредитного договору підтверджено, що договір сторонами прочитаний, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується підписами Сторін, що діють у повній відповідності з наданими їм повноваженнями та повним розумінням предмета та змісту Договору.

Тобто, уклавши спірний кредитний договір сторони погодили усі його істотні умови, в тому числі щодо строку, суми кредитування, процентної ставки і т.д. Договір укладений за домовленістю сторін з досягненням всіх істотних умов договору та згідно з діючим законодавством України. Своїм підписом під кредитним договором позичальник ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомлений та погоджується з умовами кредитного договору.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що укладаючи кредитний договір, позичальник зазначив і посвідчив власним підписом, що банк надав йому повну, достовірну та вичерпну інформацію, про всі умови отримання, користування та повернення кредиту.

Договірні умови передбачені зазначеним кредитним договором не створюють дисбаланс прав та обов'язків на користь будь-якої сторони цієї кредитної угоди, а тому ці умови не можна кваліфікувати як несправедливі та дискримінаційні, що порушують права позивача за зустрічним позовом як споживача фінансових послуг.

Також встановлено, що в подальшому ОСОБА_1 виконував ці умови.

Правильність нарахування заборгованості відповідно до умов кредитного договору підтверджується рішенням Бережанського районного суду від 24 листопада 2014 року у цивільній справі 2/593/448/2014, яким із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» стягнута заборгованість за кредитним договором №108 від 29 липня 2008 року у розмірі 55131,50 доларів США, що еквівалентно 832 278,36 гривень.

У цій справі ОСОБА_1 пред'явлені до нього позовні вимоги заперечив, стверджуючи, що відповідно до умов укладеного договору невід'ємними частинами кредитного договору є додатки №-1, №-2 в яких визначені сукупна вартість кредиту, графік платежів, вид і предмет кожної сукупної послуги та їх обґрунтування, однак ці додатки йому не надавалися.

Ці обставини були предметом дослідження і перевірки в суді першої інстанції та визнані безпідставними.

За наслідками перегляду в апеляційній та касаційній інстанціях зазначене рішення залишено без зміни. (а.с.118-120, 121-122).

Частиною другою статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, які були чинними на момент укладення між сторонами додаткової угоди, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Перед укладенням кредитного договору ВАТ "Державний ощадний банк України" надав ОСОБА_1 повну інформацію стосовно умов кредитування, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту та його складових, що міститься безпосередньо у самому договорі, який підписаний ОСОБА_1 без будь-яких зауважень.

Отримавши від банку перед укладенням договору, відповідно до вимог статей 19, 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статей 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" всю передбачену законодавством інформацію, ОСОБА_1 був письмово повідомлений банком стосовно умов кредитування. У цьому ж повідомленні ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що він ознайомлений з методикою встановлення курсу гривні до іноземних валют в установах ВАТ «Державний ощадний банк України», а також з усіма наявними в установі ВАТ "Державний ощадний банк України" умовами кредитування, з коротким описом відмінностей між ними, вартістю сукупних витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, отримав всі необхідні роз'яснення і зобов'язався використати кредитні кошти, які йому можливо надасть Банк, на споживчі цілі (а.с. 166-168)

Правові підстави для визнання спірного договору кредиту недійсним відповідно до положень статей 203, 215, 227, 230 ЦК України, як укладеного унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11,18,19 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо несправедливих умов договору відсутні, оскільки позивач не довів введення його в оману під час укладення споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв висновок №19 судово-економічної експертизи, складеного судовим експертом Перепелюк С.М.

Так частиною першої статті 103 ЦПК України встановлено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Згідно ч. 1 ст. 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Відповідно до положень ст. ст. 3, 12 Закону України "Про судову експертизу" судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об'єктивності і повноти дослідження. Незалежно від виду судочинства судовий експерт зобов'язаний, зокрема провести повне дослідження і дати обґрунтований та об'єктивний письмовий висновок.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Так із змісту висновку судово-економічної експертизи від 08 червня 2018 року, виконаної на замовлення ОСОБА_1, реальна відсоткова ставка (у % річних) за Кредитним договором №108 від 29 липня 2008 року, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1, станом на момент укладання кредитного договору становить 24,63%, та абсолютне значення подорожчання кредиту за Кредитним договором №108 від 29 липня 2008 року, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1, станом на момент укладання кредитного договору становить 120642,71 доларів США, та що не відповідає вимогам чинних нормативних актів документальне оформлення ВАТ «Державний ощадний банк України» операції з надання кредиту ОСОБА_1 за кредитним договором №108 від 29 липня 2008 року, оскільки наданий на дослідження Видатковий касовий ордер №1 від 30 липня 2008 року виписаний з порушенням норм чинного законодавства та містить несанкціоноване виправлення, а також свідчить про проведення внутрішньобанківської операції між працівниками банку.

Суд першої інстанції дав належну оцінку цьому висновку, вказавши, що зазначений висновок не спростовує факту обізнаності та згоди позичальника ОСОБА_1 з усіма умовами надання йому кредиту банком згідно оспорюваного правочину та не підтверджує факту обману позивача банком при укладенні згаданого правочину, а тому не може вважатися належним й достатнім доказом підстав, якими обґрунтовував позов. Відповідно, несанкціоноване виправлення у видатковому касовому ордері №1 від 30 липня 2008 року не спростовує кредитні правовідносини, що складись між сторонами на підставі укладення договору №108 від 29 липня 2008 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи наведені норми закону слід зробити висновок про те, що обов'язок доведення факту умисного введення банком позивача в оману, покладається саме на позивача. Звертаючись до суду із вимогами про визнання оспорюваних договорів недійсним позивач повинен був довести ті обставини на які посилається у позовній заяві, підтвердити їх належними та допустимими доказами. Однак, доказів, які б підтверджувати обставини викладені у позовній заяві матеріали справи не містять.

Посилання апеляційної скарги про необхідність визнання недійсним кредитного договору від 29 липня 2008 року №-108 безпідставні, оскільки судом не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору він без заперечень отримав кредитні кошти, тривалий час виконував свої зобов'язання з повернення цих коштів.

За встановлених судом обставин, апеляційний суд вважає, що укладений між сторонами кредитний договір не суперечить нормам чинного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину; під час укладення кредитного договору позичальнику було надано необхідну інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, на момент укладення договору позичальник не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; банк надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі процентної ставки; розмір кредитних платежів є фіксованим на кожен місяць сплати, а тому правові підстави для визнання спірних договорів недійсними відсутні, а заявлені позовні вимоги в цій частині є недоведеними та необґрунтованими.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене та керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат Молень Ростислав Богданович, залишити без задоволення.

Рішення Бережанського району суду Тернопільської області від 08 жовтня 2018 року залишити без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 12 лютого 2019 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.