Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 367/4606/14-ц

провадження № 61-27423св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Ірпінська міська рада Київської області, Відділ Держземагенства у місті Ірпінь Київської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Бучанське земельно-кадастрове бюро» Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 ,на рішення Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Лівінського С. В., Журби С. О., Олійника В. І.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2104 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Ірпінська міська рада Київської області, Відділ Держземагенства у місті Ірпінь Київської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Бучанське земельно-кадастрове бюро» Київської області (далі - ТОВ «Бучанське земельно-кадастрове бюро» Київської області), просила скасувати державні акти на право приватної власності на земельні ділянки, розташовані на АДРЕСА_1 , відповідно площею 453 кв. м, виданий на ім`я ОСОБА_2 і площею 299 кв. м, виданий на ім`я ОСОБА_3 , а також державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, розташовану за спірною адресою, виданий 18 вересня 2000 року на ім`я ОСОБА_4 Зобов`язати ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою біля будинку АДРЕСА_3 та відновити спірну межу між ділянками за лінією «A-Б» відповідно до технічної документації на момент приватизації ділянки АДРЕСА_1 а саме відповідно до плану БТІ від 15 березня 2000 року, а також згідно з актом встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 22 лютого 2000 року, абрису до цього акта та висновком судової будівельно-технічної експертизи від 21 серпня 2015 року № СЕ-1-1-328/15, тобто до її руйнування у 2005 році ОСОБА_5. Визнати акт встановлення та перенесення меж земельної ділянки на місцевості від 28 жовтня 2013 року, виготовлений ТОВ «Бучанське земельне - кадастрове бюро» Київської області незаконним. Стягнути на її користь з ОСОБА_2 9 000,00 грн за демонтаж незаконно встановленого нею паркану між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 а також 30 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Просила також зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати у місячний строк залитий нею фундамент та стовпчики паркану між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 (в тилу ділянок) та перенести межу в бік земельної ділянки АДРЕСА_1 в тилу на 1. 9 метри (точка «А») та в найближчій точці «Б» на 0,12 м. Згідно з технічною документацією ширина в тилу ділянки АДРЕСА_1 має бути 18,40 м, а за висновком експертизи становить 20, 30 м.

Позов обґрунтований тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 15 вересня 2004 року вона придбала у ОСОБА_6 будинок АДРЕСА_3 , за яким відповідно до законодавства була закріплена земельна ділянка площею 796 кв. м для його обслуговування.

На час придбання будинку норма земельної ділянки та межі були визначені.

Рішенням Ірпінської міської ради Київської області від 12 травня 2005 року № 1349-39-1У їй було надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки біля будинку площею 0,0796 га у тих межах, у яких вона її отримала від попереднього власника будинку.

За час її тривалого відрядження за кордоном власниця 56/100 частини будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 самовільно демонтувала 25,80 м наявний між їхніми земельними ділянками паркан з фундаментом та встановила новий паркан із зміщенням його в сторону її земельної ділянки в тилу на 1,3 м та 0,6 м. На незаконно захопленій земельній ділянці відповідач встановила надвірний туалет та провела добудову до своєї частини будинку з порушенням відстані до існуючої межі між ділянками.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18 січня 2017 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні земельною ділянкою біля будинку АДРЕСА_3 та відновити межу між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 по лінії «A-Б» відповідно до технічної документації на момент приватизації ділянки АДРЕСА_1 а саме відповідно до плану БТІ від 15 березня 2000 року, а також згідно з актом встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 22 лютого 2000 року, абрису до цього акта та висновком судової будівельно-технічної експертизи від 21 серпня 2015 року № СЕ-1-1-328/15, а саме до руйнування її ОСОБА_5 у 2005 році.

Визнано акт встановлення та перенесення меж земельної ділянки на місцевості від 28 жовтня 2013 року, виготовлений ТОВ «Бучанське земельне - кадастрове бюро» Київської області, незаконним.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 000,00 грн за демонтаж незаконно встановленого нею паркану між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3.

Зобов`язано ОСОБА_2 демонтувати в місячний строк залитий нею фундамент та стовпчики паркану між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 (в тилу ділянок) та перенести межу в бік земельної ділянки АДРЕСА_1 в тилу на 1,90 м (точка «А») та в найближчій точці «Б» на 0,12 м. Згідно з технічною документацією ширина в тилу ділянки АДРЕСА_1 має бути 18,40 м, а згідно з висновком експертизи становить 20,30 м. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що згідно із письмовими доказами у справі межа між земельними ділянками сторін зміщена в бік земельної ділянки позивача, розміри та площа її ділянки суттєво змінилися, а ширина ділянки в тилу, прилеглої до спірної межі, зменшилась з 11,75 м до 9,67м, тобто на два метри.

Згідно з документами про перенесення меж земельної ділянки ОСОБА_2 не вказані зовнішні розміри меж та площа її земельної ділянки, всієї земельної ділянки біля будинку АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_4 лише частину її земельної ділянки.

Встановивши обставини справи, з урахуванням висновку судової експертизи та норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що паркан та межа земельної ділянки встановлені з порушенням законодавства.

Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 березня 2017 року відмовлено у позові в частині скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку площею 453 кв. м у АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 ; державного акта на право приватної власності на земельну ділянку площею 299 кв. м біля будинку АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 ; державного акта на право приватної власності на земельну ділянку біля будинку АДРЕСА_1 на ім я ОСОБА_4 .

Додаткове рішення мотивовано тим, що підстави припинення прав на землю відсутні.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанцій

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18 січня 2017 року в частині задоволення позову скасовано. В цій частині ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що обставини справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, позивач не довела.

Суд апеляційної інстанції взяв до уваги рішення Апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2013 року, яким в позові ОСОБА_1 відмовлено. У цій справі суд апеляційної інстанції встановив, що у власність ОСОБА_2 перейшла земельна ділянка, межі та площа якої були визначені між попередніми власниками будинків АДРЕСА_1 АДРЕСА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , до набуття ОСОБА_1 права власності на будинок та права на користування земельною ділянкою. Ці обставини є преюдиційними і не підлягають доказуванню.

Суд апеляційної інстанції вказав, що висновок комплексної судової земельно-технічної експертизи не свідчить про порушення прав позивача. Експерт констатував, що зіставити графічно межі земельної ділянки АДРЕСА_3 в одному масштабі з межами, визначеними технічною документацією за період з 2004 року по 2009 рік, зокрема, планом 05 травня 2004 року експерту неможливо, у зв`язку з неможливістю однозначного встановлення/визначення конкретної будівлі чи споруди, яка б могла бути обрана за початок відліку при заставлені меж.

Дійшовши вказаних висновків, суд апеляційної інстанції зазначив, що надані позивачем докази не можуть бути визнані належними та допустимими.

Крім того, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2012 року, в порядку виконання якого було демонтовано зведений відповідачем паркан, на який позивач витратила 9 000,00 грн, було скасовано, то позов у цій частині є необгрутований.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року, просила скасувати оскаржуване рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

07 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У травні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з розпорядженням Верховного Суду від 04 червня 2019 року № 554/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, (зі змінами та доповненнями), постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року №7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

07 листопада 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанцій не з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, порушив норми процесуального права.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на позовні вимоги щодо перенесення (демонтувати) незаконно встановленого ОСОБА_2 фундаменту під паркан з урахуванням технічної документації, відповідно до якої попередня власниця буд. АДРЕСА_1 отримала державний акт на землю.

Суд першої інстанції з`ясував всі обставини, які необхідно було встановити.

Висновки суду апеляційної інстанції, що позивач не надала суду доказів порушення ОСОБА_2 визначеної між земельними ділянками межі, яка була визначена на час приватизації земельної ділянки біля будинку АДРЕСА_1 у 1999 році не відповідають фактичним обставинам справи та поясненням сторін у судових засіданнях.

До позивача перейшло право користування земельною ділянкою площею 796 кв. м біля буд. АДРЕСА_3 у тих межах, які були узгоджені у встановленому порядку попереднім землекористувачем, тому висновки суду апеляційної інстанції суперечать матеріалам справи.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що межа між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 була заміщена відповідачем ОСОБА_2 у бік земельної ділянки позивача, що підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи від 21 серпня 2015 року № СЕ-1-1-328/15.

Аргументи інших учасників справи

Заперечення на касаційну скаргу не надійшли.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до договору купівлі-продажу від 15 вересня 2004 року позивач придбала у ОСОБА_6 будинок АДРЕСА_3 , за яким була закріплена земельна ділянка для його обслуговування площею 796 кв. м.

Ця обставина підтверджена копіями договору купівлі-продажу від 15 вересня 2004 року, витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно та технічного паспорту на будинок від 05 травня 2004 року.

До прийняття Ірпінською міською радою Київської області рішення про закріплення норми земельної ділянки біля будинку позивача площею 796 кв. м ОСОБА_6 погодила межі цієї земельної ділянки із усіма суміжними землекористувачами ділянок № АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2, АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 .

На час придбання позивачем будинку АДРЕСА_3 норма земельної ділянки та межі біля нього були чітко визначені, із усіх сторін земельна ділянка була огороджена парканом. Після придбання будинку позивач звернулась до Ірпінської міської ради зі заявою про передачу у власність цієї земельної ділянки.

Рішенням Ірпінської міської ради Київської області від 12 вересня 2005 року №1349-39-IV позивачу наданий дозвіл на приватизацію земельної ділянки біля будинку площею 0,0796 га в наявних межах, яку вона отримала від попереднього власника будинку. Ширина ділянки позивача при погодженні меж в тилу становила 11,75 м.

Такі обставини підтверджені копією рішення від 12 вересня 2005 року №1349-39-IV Ірпінської міської ради Київської області та технічного паспорту на будинок за 2004 рік (т. 1, а. с. 35)

ОСОБА_4 , ставши власницею будинку АДРЕСА_1 за договором дарування від ОСОБА_7 16 січня 1992 року, фактично отримала біля будинку земельну ділянку площею 687 кв. м, оскільки ОСОБА_7 не могла передати ОСОБА_4 більше, ніж отримала від ОСОБА_6 26 січня 1982 року.

По лінії «А»-«Д» прилеглої до спірної межі в тилу земельної ділянки її ширина становила 16, 5м (т. 1, а. с. 112-115, 130, 131 справи №367/7658/13-ц).

У документах ОСОБА_2 про перенесення меж земельної ділянки не вказані зовнішні розміри межі та площі земельної ділянки ОСОБА_2 , а також усієї земельної ділянки біля будинку АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_4 лише частину її земельної ділянки.

Кадастрову зйомку та технічну документацію на виготовлення державного акта на придбану земельну ділянку ОСОБА_2 не проводила, а ТОВ «Бучанське земельно-кадастрове бюро» Київської області відновило межі з порушенням закону, без погодження із суміжними землекористувачами (т. 1, a. c. 66-74, 272).

Межа між земельними ділянками позивача та відповідачів зміщена в бік земельної ділянки позивача, що підтверджено висновком судової будівельно-технічної експертизи від 21 серпня 2015 року №СЕ-1-1-328/15 .

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи фактичний порядок користування земельними ділянками станом на час проведення експертизи дійсно змінився у порівнянні з порядком користування зазначеними земельними ділянками станом на 2004-2009 роки.

Розміри та площа ділянки позивача суттєво змінилися, а ширина цієї ділянки в тилу, прилеглої до спірної межі, зменшилась з 11,75 м до 9,67 м, тобто на два метри.

Межа ділянки позивача, суміжна з домоволодіннямАДРЕСА_2 , збільшилась на 1,1 м; а з домоволодінням АДРЕСА_1 на 0, 53 м згідно з висновком експертизи (табл.1 зіставлення меж ділянки позивача), тобто приблизно на 20 м. Це відбулося тому, що позивач встановлюючи терміновий паркан, з одного боку вимушена була обігнути п`ятиметрову липу, розташовану безпосередньо на ділянці; а з другого боку порівняла паркан з сусідами на АДРЕСА_1 , розташованими нижче за неї. Цей паркан є тимчасовим і без фундаменту, позивач має його здвинути в бік своєї земельної ділянки на 20 кв. м відповідно до листа Головного архітектора м. Ірпінь від 22 серпня 2014 року. Таким чином, фактична площа ділянки позивачки на сьогодні становить 773 кв. м ( 793,0 кв.м - 20,0 кв. м).

Відповідно до висновку судової експертизи розміри та площа земельної ділянки АДРЕСА_1 , яка знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не відповідають розмірам та площі, визначеним технічною документацією за період з 2004 року до 2009 року, тобто конфігурація змінилася по всьому її периметру, що також підтверджується додатком №1 до цього висновку.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК Україна).

Верховний Суд зазначає, що з огляду на положення статей 15, 16 ЦК України суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються, а особа, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними має право застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просила усунути перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою та відновити межу між земельними ділянками, а також відшкодувати їй витрати, які вона понесла у зв`язку із демонтажем незаконного встановленого відповідачем ОСОБА_2 паркану, яка після попереднього судового спору з порушенням права позивача на земельну ділянку знову встановлює новий паркан.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до договору купівлі-продажу від 15 вересня 2004 року позивач придбала у ОСОБА_6 будинок АДРЕСА_3 , за яким відповідно до законодавства була закріплена земельна ділянка для його обслуговування площею 796 кв. м.

ОСОБА_6 погодила межі земельної ділянки із всіма суміжними землекористувачами ділянок № АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2, АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з частиною першою, другою статті 120 ЗК України ( у редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, у разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушень не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

З урахуванням зазначених норм матеріального права до позивача перейшло право користування на земельну ділянку, на якій розташований будинокплощею 796 кв. м. (т. 1, а. с 12). Отже, вона має право на земельну ділянку в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землекористувача ОСОБА_6 .

Рішенням Ірпінської міської ради Київської області від 12 вересня 2005 року № 1349-39-1V позивачу був наданий дозвіл на приватизацію земельної ділянки біля будинку площею 0,0796 га у межах від попереднього власника.

Суд першої інстанції встановив порушення права позивача на користування належною їй земельною ділянкою, що підтверджуєтьсясудовою будівельно-технічною експертизою від 21 серпня 2015 року №СЕ-1-1-328/15.

Згідно з висновком цієї судової експертизи розміри та площа земельної ділянки АДРЕСА_1 , яка знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не відповідають розмірам та площі, визначеним технічною документацією за період з 2004 року до 2009 року, тобто конфігурація змінилася по всьому її периметру. Спільна межа між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 , зокрема вздовж спірного паркану в тильній частині ділянок, на момент проведення обстеження знаходиться у недобудованому стані ще більше в бік земельної ділянки АДРЕСА_3 , а саме у найвіддаленішій точці А на 1, 05 м та в найближчій точці Б на 0, 12 м, у порівнянні з попереднім порушенням у 2005 році. Ширина ділянки АДРЕСА_1 в тилу, прилеглої до спірної межі становить 20,30 м, а не 18,40 м як під час її приватизації, тобто вона збільшилась майже на 2 метри.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач не довела обставини, на які вона посилається на обґрунтування позову, а також не надала належні та допустимі докази.

Дійшовши висновку, що позивач не надала належні та допустимі докази у справі, суд апеляційної інстанції не виклав висновки, чому саме надані позивачем докази, зокрема висновок судової експертизи не є відповідають вимогам статте1 58, 59 ЦПК України 2004 року.

Надавши свою оцінку висновку судової експертизи, як підстави відмови в позові, суд апеляційної інстанції виходив з того із зазначення експертом, що зіставити графічно межі земельної ділянки АДРЕСА_3 в одному масштабі з межами, визначеними технічною документацією за період з 2004 року до 2009 рік, зокрема планом 05 травня 2004 року неможливо у зв`язку з неможливістю однозначного встановлення/визначення конкретної будівлі чи споруди, яка б могла бути обрана за початок відліку при заставлені меж.

Поза увагою суду апеляційної інстанції залишився категоричний висновок експерта, що фактичний порядок користування земельними ділянками станом на час проведення експертизи дійсно змінився у порівнянні з порядком користування земельними ділянками станом на 2004-2009 роки, розміри та площа земельних ділянок АДРЕСА_1 і АДРЕСА_3 , яка знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також ОСОБА_1 не відповідають розмірам та площі, визначеним технічною документацією за період з 2004 року до 2009 року, тобто конфігурація змінилася по всьому її периметру.

Отже, суд апеляційної інстанції не спростував встановлений судом першої інстанції факт порушення прав позивача.

Посилання суду апеляційної інстанції на факти, встановлені у іншій справі як на преюдиційні, є необгрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Верховний Суд виходить з того, що преюдиційне значення мають лише факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, та які встановлені судом. Не має преюдиційного значення правова кваліфікація встановлених судом обставин справи, оцінка судом обставин, які сторонами не оспорюються.

Згідно з рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2013 року у справі № 2-158/2012, яким на думку суду апеляційної інстанції встановлені обставини, які не підлягають доказуванню (преюдиційні), у липні 2011 року позивач ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , просила перенести паркан, який розділяє земельні ділянки АДРЕСА_1 і АДРЕСА_3 та демонтувати на належній їй земельній ділянці встановлений відповідачем туалет. Суд апеляційної інстанції зазначив, що рішенням суду апеляційної інстанції від 10 грудня 2013 року встановлено, що у власність ОСОБА_2 перейшла земельна ділянка, межі та площа якої були визначені між попередніми власниками будинків АДРЕСА_1 АДРЕСА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 до набуття ОСОБА_1 права власності на будинок та права на користування земельною ділянкою. Саме ці обставини є преюдиційними та не підлягають доказуванню.

Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги підстави та зміст позову у справі, яка переглядається судом касаційної інстанції, а саме позивач не оспорює межі та площу земельних ділянок відповідачів, які були визначені між попередніми власниками будинків АДРЕСА_1 і АДРЕСА_3 а просить захистити її право на користування земельною ділянкою згідно з її межами за договором купівлі-продажу будинку.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції щодо преюдиційних обставин, які не підлягають доказуванню є необгрунтованими.

Згідно з висновком комплексної судової земельно-технічної експертизи від 21 серпня 2015 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 06 травня 2008 року належить на праві власності земельна ділянка площею 0, 0299 га, а ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 грудня 2003року - земельна ділянка площею 0, 0453 га.

Верховний Суд зауважує, що загальна площа земельної ділянки обох відповідачів відповідно до правовстановлюючих документів становить 0, 0752 га, а згідно з висновком зазначеної судової експертизи фактична площа земельної ділянки АДРЕСА_1 , яка використовується відповідачами, становить 0, 0774 га.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про порушення права позивача на земельну ділянку площею 976 кв. м.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 9 000,00 грн (Т. 1, а. с. 108), суд апеляційної інстанції вказав, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2012 року, відповідно до якого демонтовано зведений відповідачем паркан, скасовано.

Верховний Суд бере до уваги підстави позову у цій справі, а саме позивач посилалася на встановлення відповідачем нового паркану з порушенням межі між земельними ділянками та понесені затрати на демонтаж старого паркану. У висновку судової експертизи зазначено, що спільна межа між земельними ділянками АДРЕСА_1 і АДРЕСА_3 на АДРЕСА_1 вздовж спірного паркану в тильній частині ділянок, що на момент проведення обстеження знаходиться у недобудованому стані змінена у бік земельної ділянки. Відповідач ОСОБА_2 під час розгляду справи не спростувала такі обставини.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги є обгрунтованим, рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права, принципам та завданням цивільного судочинства, є законним і обґрунтованим, суд апеляційної інстанції помилково його скасував.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування рішення суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У зв`язку із задоволенням касаційної скарги з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 877,00грн.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року скасувати, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 січня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 877 (вісімсот сімдесят сім) грн 00 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко