П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 квітня 2019року місто Київ
Єдиний унікальний номер справи 760/4470/17
Номер провадження 22-ц/824/3556/2019
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В.В., Шахової О.В.,
за участю секретаря судового засідання - Іваницької О. В.,
вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 листопада 2017 року, ухвалене під головуванням судді Кізюн Л.І., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Банк виконав свої зобов`язання щодо надання кредиту, що підтверджується випискою по особовому рахунку відповідача.
Ухвалою Соломянського районного суду міста Києва від 12 грудня 2018 року (а.с.191-193) у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення відмолено.
Не погоджуючись з вищевказаним заочним рішенням суду, 10 січня 2019 року адвокат Курдалевська О.В. в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, які суд визнав встановленими, невірним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просила суд скасувати заочне рішення Соломянського районного суду міста Києва від 02 листопада 2017 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивувала, зокрема, тим, що позивачем не надано суду повної та достовірної інформації щодо заборгованості відповідача з метою неправомірного стягнення з останньої значної більшої суми заборгованості. Станом на 18 листопада 2014 року заборгованість за кредитом (тіло кредиту) становила 90 505 грн. 66 коп., на які в подальшому неправомірно було нараховано відсотки та пеню, що не враховано судом першої інстанції.
Відповідач добросовісно до 18 серпня 2013 року включно сплачувала проценти за користування кредитом згідно Графіка платежів, сума яких чітко визначена лише у вказаному Графіку та не може змінюватись Банком. Однак, як вбачається з розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, розрахунок суми заборгованості не відповідає Графіку платежів, на що не звернув уваги суд першої інстанції.
Також, враховуючи, що банк направив відповідачу вимогу про дострокове повернення повної суми заборгованості по кредиту, змінивши термін повернення кредиту з 17 листопада 2018 року на 30 листопада 2014 року (з вимогою відповідач ознайомилась 30 жовтня 2014 року), кредитний договір припинив свою дію, нарахування процентів після 21 жовтня 2014 року є неправомірним.
Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване заочне рішення, не звернув уваги на ті обставини, що розраховані Банком проценти та пеня є неправомірними. Крім того, судом не вжито усіх способів, визначених ЦПК України, щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду в судове засідання з повідомленням учасників справи.
20 березня 2019 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника АТ «СБЕРБАНК» - адвоката Кирийчук І.М., з підтвердженням направлення його копії учасникам справи, з якого вбачається, що твердження скаржника , що виписка по рахунку № НОМЕР_1 за період з 18 листопада 2013 по 04 липня 2018 року, долучена до матеріалів справи, містить іншу інформацію, ніж надані Банком розрахунок та виписки по особовим рахункам, здійсненим відповідачем платежів не відповідає дійсності, оскільки усі кошти, що надходили в рахунок погашення боргу були розподілені згідно умов договору та черговості погашення, встановленої в кредитному договорі. Також, інформація, надана в таблиці не відповідає дійсності, а відповідачем не надано жодних доказів, що основний борг в розмірі 3 331 грн. 62 коп. сплачений нею в період з 18 серпня по 18 листопада 2014 року.
Крім того, підставою для звернення позивача до суду стало невиконання відповідачем зобовязань за кредитним договором. 02 липня 2018 року відповідач звернулась до Банку із заявою про врегулювання заборгованості, подала заяву та підтвердила намір здійснити погашення існуючої заборгованості по основному боргу в розмірі 93 932 грн. 64 коп., по відсоткам 131 167 грн. 14 коп., при умові незастосування Банком нарахованих на дату погашення штрафних санкцій.
Твердження відповідача відносно того, що Банк не має права нараховувати проценти по кредиту з дати отримання вимоги Банку про дострокове погашення, є помилковим та таким, що не відповідає вимогам закону та договору. Посилання відповідача на ознайомлення з вимогою 30 жовтня 2014 року не підтверджене жодним доказом, що є в матеріалах справи.
Також, заборгованість по кредиту виникла з липня 2014 року, Банк звернувся до суду з позовом у березні 2017 року, тобто в межах строків позовної давності.
Крім того, відповідач неодноразово належним чином повідомлялась судом про дату, час та місце розгляду справи, а неналежне виконання останньою своїх обовязків у судовому процесі не є перешкодою для іншої сторони в реалізації її права на ухвалення та виконання судового рішення.
02 квітня 2019 року до Київського апеляційного суду надійшла відповідь на відзив представника ОСОБА_2 адвоката Курдалевської О.В., з підтвердженням направлення її копії учасникам справи, з якої вбачається, що позивач так і не підтвердив розміру позовних вимог належними та допустимими доказами. Відповідач погоджується сплатити заборгованість з кредиту, але в реальному розмірі, встановленому судом на підставі первинних документів, оскільки Банк постійно надає суду документи, які містить різний розмір заборгованості, крім того, Банк неправомірно весь час стягував комісії, які впливали на розрахунок кінцевого розміру заборгованості та на проценти. Неправомірні списання Банком комісії свідчать про нечесну підприємницьку практику та не підлягають захисту судом відповідно до ч.3 ст.16 ЦК України та ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Крім того, згідно позиції Великої Палата Верховного Суду, звернення до позичальника з вимогою про дострокове погашення кредиту, незалежно від способу стягнення, змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору, а тому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі предявлення до позичальника такої вимоги.
У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник адвокат Курдалевська О.В. підтримали доводи апеляційної скарги та просили суд її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у ній. Крім того, пояснили, зокрема, що відповідач не заперечує проти сплати заборгованості за кредитним договором, 30 жовтня 2014 року ОСОБА_2 ознайомилась з вимогою в приміщенні Банку, разом з тим, остання не погоджується з розміром заборгованості, розрахованою Банком. Самостійно розрахувати заборгованість немає можливості, оскільки довідки Банку містять різну інформацію.
Представник ПАТ «СБЕРБАНК» - адвокат Кирийчук І.М. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, підтримала письмово викладену позицію у відзиві на апеляційну скаргу. Крім того, пояснила, що відповідачу направлялась вимога Банку, однак не була отримана останньою, докази на підтвердження наведеним обставинам відсутні. Щодо різної інформації в довідках, зауважила, що у відділенні Банку помилково видано довідку про погашення заборгованості, у зв`язку зі збоєм в програмі, а в матеріалах справи міститься довідка (а.с.117), яку направлено поштою, після помилкової видачі довідки. Вимогу Банку відповідач не отримала, платежі по тілу кредиту відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи (їх представників), які з`явились у судове засідання, з`ясувавши обставини справи, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до умов вищевказаного кредитного договору Банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у сумі 99 900 грн. 00 коп. на цілі, зазначені у пункті 1.3 цього договору, а позичальник зобов`язалась своєчасно та в повному обсязі виплачувати Банку проценти за користування Кредитом, використовувати Кредит за цільовим призначенням, виконати інші умови кредитного договору і своєчасно повернути Кредит та сплатити нараховані проценти в порядку, передбаченому Графіком (Додаток №1 до Кредитного договору). Кінцевий термін повернення кредиту - 17 листопада 2018 року, що передбачено п. 8.1 Договору.
Згідно п. 1.2 Кредитного договору тип процентної ставки, що застосовується за Кредитним договором - фіксована процентна ставка. Розмір фіксованої процентної ставки за користування Кредитом складає 33 % річних.
Пунктом 6.9. Кредитного договору відповідач погодив, що у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань, діюча процентна ставка за користування Кредитом встановлюється в новому розмірі, а саме в розмірі збільшеному на 2 (два) процентних пункти.
Пунктом 10.1 Кредитного договору передбачено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за цим договором, Позичальник зобов`язаний сплачувати Банку пеню у розмірі 0,2 відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення будь-якого платежу.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Банк виконав свої зобов`язання щодо надання кредиту, що підтверджується випискою по особовому рахунку відповідача (а.с.7-8).
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що наявність заборгованості відповідача підтверджується відповідним розрахунком, наданим позивачем, крім того, 21 жовтня 2014 року Банк направляв на адресу позичальника вимогу про необхідність сплати заборгованості за кредитним договором, яка залишилася поза увагою позичальника.
Крім того, судом стягнуто з відповідача на користь Банку судовий збір у розмірі 6 123 грн. 60 коп.
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з висновками суду першої інстанції, з оглядку на таке.
Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК Українирозмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Колегія суддів, переглядаючи оскаржуване судове рішення дійшла висновку, що позичальником умови кредитного договору належним чином не виконувались.
Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, або розірвання договору.
Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.
Пунктом 8.3 Кредитного договору передбачено, що Банк має право в односторонньому порядку вимагати від позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості за цим Договором, а також інші права, передбачені законодавством України та/або цим Договором у разі: затримання позичальником щонайменше на один календарний місяць сплати частини кредиту, періодичність сплати якого передбачена цим договором, та/або процентів, нарахованих за користування кредитом; перевищення повною сумою заборгованості за Кредитом, суми Кредиту, який підлягає поверненню більш як на 10 відсотків; несплати клієнтом більше однієї виплати з повернення кредиту та/або процентів, що перевищують п`ять відсотків від суми кредиту, зазначеної в пункті 1.1 цього Договору; істотного порушення позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором.
Відповідно до п. 8.4 Кредитного договору, у разі, якщо Банк використовує своє право щодо вимоги в односторонньому порядку дострокового повернення повної суми заборгованості за цим Договором, то він зобов`язаний в письмовій формі повідомити позичальника.
З матеріалів справи вбачається, що 21 жовтня 2014 року Банком направлено на адресу відповідача вимогу за Вих. 8630/7/18-5-1 про необхідність сплати заборгованості за кредитним договором (а.с. 15), яка залишилась невиконаною. Відомостей про отримання відповідачем вимоги Банку в матеріалах справи немає.
Разом з тим, як встановлено судом апеляційної інстанції з пояснень ОСОБА_2 , остання ознайомилась з вимогою у відділенні Банку 30 жовтня 2014 року, втім не погоджувалась з розрахунком.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання, вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Судом першої інстанції взято за основу розрахунок заборгованості відповідача, наданий позивачем (а.с. 6).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині тих обставин, що відповідач не виконувала належним чином взяті на себе зобовязання, внаслідок чого утворилась заборгованість, а тому позивач мав право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Наведене не заперечується відповідачем.
Такий висновок узгоджується з матеріалами справи та письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, зокрема, 02 липня 2018 року відповідач особисто зверталась до Банку із заявою про врегулювання заборгованості, подала заяву, підтвердила наявність заборгованості та намір здійснити її погашення по основному боргу в розмірі 93 932 грн. 64 коп., по відсоткам 131 167 грн. 14 коп., при умові незастосування Банком нарахованих на дату погашення штрафних санкцій (а.с.115).
Разом з тим, рішення суду не можна назвати законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Так, з п.8.5 Кредитного договору вбачається, що позичальник, у разі отримання від Банку письмової вимоги про дострокове повернення повної суми заборгованості, яка вказані в такій вимозі, зобовязаний здійснити усі платежі на користь Банку (при цьому строкові платежі за Договором проценти, комісійні винагороди, пені тощо повинні бути сплачені з урахуванням строку, що минув з дати, на які Банк здійснив розрахунок заборгованості за цим Договором, і по дату повернення повної суми заборгованості за цим Договором) в строк не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від Банку.
Після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором.
У судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила, що заборгованості перед Банком не має, 30 жовтня 2014 року вона ознайомилась з вимогою в приміщенні Банку, разом з тим, остання не погоджується з розміром заборгованості, розрахованою Банком.
Позивачем в ході розгляду справи не доведено, що відповідач ОСОБА_2 не отримала вимоги Банку про дострокове погашення заборгованості.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 28 березня 2018 року №444/9515/12, припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобовязання.
Як вбачається з вимоги Банку (а.с.15) Банк вимагав дострокову сплату відповідачем заборгованості за кредитним договором, яка станом на 20 жовтня 2014 року складала 102 115 грн. 87 коп., що включала: 93 932 грн. 64 коп. загальна заборгованість за тілом кредиту, 8 183 грн. 23 коп. нараховані проценти за користування кредитом та 656 грн. 78 коп. сума пені, нарахована за порушення виконання умов кредитного договору.
У даному випадку, колегія суддів керується ч.2 ст.16 ЦК України та ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», та виходить з того, що відповідач ОСОБА_2 ознайомилась з вимогою Банку 30 жовтня 2014 року, а отже нарахування Банком процентів після предявлення вимоги припиняється.
Таким чином, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі не відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, а тому колегія суддів дійшла висновку, що стягненню з відповідача на користь Банку підлягає сума заборгованості в загальному розмірі 102 115 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 93 932 грн. 64 коп. та нарахованих процентів за користування кредитом у розмірі 8 183 грн. 23 коп., що відображено в розрахунку Банку (а.с.6).
Частиною першою статті 256 ЦК України регламентовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст.257 ЦК України).
Разом з тим, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч.ч.1,2 ст.258 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході перегляду оскаржуваного судового рішення, вимогу направлено Банком відповідачу 21 жовтня 2014 року, а до суду з позовом Банк звернувся в березні 2017 року, тобто позивачем пропущено строк позовної давності для предявлення вимог щодо стягнення пені.
З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача таких процентів задоволенню не підлягають.
Аналогічний висновок висловлений Великою Палатою Верховного суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.
Доводи скаржника про те, що нею було сплачено заборгованість за тілом кредиту та відсотками станом на 19 грудня 2014 року, не знайшло свого підтвердження в ході перегляду оскаржуваного судового рішення.
Посилання скаржника на довідку (а.с.100), яка на думку останньої підтверджує відсутність за нею будь-якої заборгованості перед Банком, також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки як пояснила представник позивача та вбачається з матеріалів справи (а.с.117) Банком направлено ОСОБА_2 лист за вих.№442/3/50-8 від 13 серпня 2018 року, в якому повідомлялось, що при підготовці довідки №353/3/50-8 від 06 липня 2018 року про погашення заборгованості за кредитним договором сталась технічна помилка, в результаті якої в колонці про погашення заборгованості по кредиту сума в розмірі 90 601 грн. 02 коп., що була перенесена на прострочку, помилково відображена в розділі погашень. До вказаного листа додано довідку вих.№441/4/50-8 від 13 серпня 2018 року, у якій повідомлено відповідача, що прострочена сума кредиту 93 932 грн. 64 коп., нараховані відсотки 365 грн. 30 коп., прострочені відсотки 13 268 грн. 53 коп., пеня, штрафні санкції 2 524 грн. 88 коп. (а.с.119). Також, у матеріалах справи містяться докази направлення вказаних документів на адресу відповідача (а.с.121, 122, 123).
Інші доводи апеляційної скарги не підтверджуються належними письмовими доказами, а тому відхиляються колегією суддів.
Виходячи зі змісту ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У данному випадку, рішення суду першої інстанції не можна назвати законним та обґрунтованим, висновки суду в повній мірі не відповідають фактичним обставинам справи, у звязку з чим колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 листопада 2017 року, скасуванню з одночасним ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.
Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 листопада 2017 року, скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складене 04 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В.В. Саліхов

О. В. Шахова