532/86/19
РІШЕННЯ

Іменем України

05 лютого 2019 р. Кобеляцький районний суд Полтавської області у складі:

судді - Мороз Т.М.,

з участю:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

секретаря судового засідання Крейс О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кобеляки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом його виселення. В позовній заяві позивач вказала, що вона є власником будинку в м. Кобеляки, пров. Новий, 40 Полтавської області. В даному домоволодінні крім неї, проживають її дочка ОСОБА_3, зять ОСОБА_2. Останній проживає без реєстрації. З 18.01.1997 дочка та ОСОБА_2 стали проживати у її будинку за адресою м. Кобеляки, пров. Новий, 40 Полтавської області за виключенням періоду, коли він навчався, однак згоди на це вона не давала. За час спільного проживання у неї з відповідачем ОСОБА_2 виникали постійні сварки, внаслідок чого вони перестали спілкуватися. Всі комунальні послуги сплачує вона, продукти харчування купують окремо один від одного. В жовтні 2018 року відповідач вигнав її з власності будинку і в даний час вона проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. ЇЇ звернення до Кобеляцької міської ради та Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області залишилися безрезультатними. Оскільки відповідач перешкоджає їй у користуванні її майном, позивач прохає суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з будинку по провулку Новий, 40 в м. Кобеляки Полтавської області без надання іншого приміщення.

Ухвалою судді від 11січня 2019 року відкрито провадження по даній справі та призначено судове засідання.

Позивач ОСОБА_1, в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги. Пояснила, що 18.01.1997 року її дочка та відповідач зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу вони почали проживати у її будинку, за виключенням періоду навчання відповідача в Полтавському педагогічному інституті, коли він проживав у м. Полтава. Згоди на проживання ні дочки, ні відповідача у належному їй будинку вона не давала, однак, вони стали проживати в будинку, оскільки житла в них не було. З 2017 року вони стали жити кожен окремою сімєю. З цього часу у неї з відповідачем ОСОБА_2 виникали постійні сварки, внаслідок чого вони перестали спілкуватися. ОСОБА_2 ображав її нецензурними словами, не пускають її ні до вбиральні, ні до кухні. Вона змушена закриватися у своїй кімнаті на замок. В даний час вона проживає в с. Жуки, однак зайти до власного будинку не може, оскільки відповідач її не пускає.

Відповідач ОСОБА_2, в судовому засіданні позов не визнав, та пояснив, що він в 1997 році одружився із ОСОБА_3, яка є дочкою позивача. З 1996 року по 2001 рік проживав у м. Полтава у звязку із навчанням. Після одруження близько року проживали в ІНФОРМАЦІЯ_2, у його батьків. Приблизно через рік після весілля помер чоловік позивача ОСОБА_1, і вона запропонувала їм проживати у її будинку. Жили добре, вели спільне господарство. Разом замінили двері, паркан, робили поточні ремонти. Він сам купив дровяний котел та побудував котельню, викопав стічну яму. Ніяких перешкод у користуванні позивачем її житлом він не чинить. Замки на вхідних дверях він не міняв, позивачка має вільний доступ до будинку та інших приміщень. З жовтня 2018 року позивачка проживає в с. Жуки разом із співмешканцем. Вона приїжджає до власного будинку, ночує, користується всіма комунальними послугами. Його сім'я сама сплачує за всі комінальні послуги, кошти з позивача не беруть. Прохав відмовити у задоволенні позову.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши сторони, вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями № 40 по провулку Новий в м. Кобеляки Полтавської області, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 8-11).

В даному житловому будинку зареєстровані ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 - власник житлового будинку, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 дочка, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 онук (а.с. 12).

Із акту комісії Кобеляцької міської ради стосовно заяви ОСОБА_1 від 06.11.2017 року, вбачається, що ОСОБА_1 проживає разом із сімєю дочки ОСОБА_3, в будинку присутні всі комунікації, необхідні сучасні меблі, чисто та охайно, в дворі знаходяться підсобні приміщення. Сімейні конфлікти із донькою виникають постійно (а.с. 17).

Позивач ОСОБА_1 неодноразово зверталася до Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області із заявами про вчинення насильства в сімї, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, відносно неї. Однак ознак адміністративного правопрушення в їх діях встановлено не було (а.с. 18-27).

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частиною 1 статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є чоловіком дочки позивачки ОСОБА_3, проживають разом, ведуть спільне господарство, та були вселені до вищевказаного володіння у 1998 році зі згоди позивача. Тому ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є членами сімї ОСОБА_1

Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі статтею 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР.

Відповідно частини першої статті 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Як роз'яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач є членом сім'ї власника будинку, був вселений до будинку за його згодою. Позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при вселенні відповідача у будинок позивача між ними було укладено угоду про інший порядок користування спірним будинком. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 128, 141, 268 ЦПК України, ст. 15, 16 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Кобеляцького районного суду Полтавської області.

Повне судове рішення складено 12.02.2019.

Суддя