КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/574/19 Головуючий у суді першої інстанції: Кошель Л.М.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9084/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої доводи тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . В будинку зареєстровані та постійно проживають вона та її син ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_2 є їй онуком, зареєстрований в будинку, що належить їй на праві приватної власності, однак з 19 лютого 2013 року по теперішній час не проживає, добровільно залишив будинок, забрав свої речі. Посилаючись на те, що відповідач не проживає в будинку більше одного року, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, житлом не цікавиться, просила визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового законного рішення, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не досліджено належним чином родинні стосунки сторін у справі, не надано належної оцінки доказам, а саме: акту № 14 від 15 січня 2019 року та свідченням позивача і свідкам, які підтверджують факт не проживання відповідача в будинку з 19 лютого 2013 року. Не відповідають дійсності і зазначені у рішенні обставини щодо залишення квартири відповідачем не з власної волі, а за вимогою позивача, оскільки відповідач не приймав участі у справі і таких пояснень не надавав при розгляді справи. Судом не надано уваги і тому факту, що відповідач не приймає участі в оплаті житлово - комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб. Тоді як двоє інвалідів - вона та її син змушені утримувати житло та не можуть скористатися пільгами на оплату житлово-комунальних послуг.

Відповідач, у визначений ухвалою суду строк, не скористався процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що позивачці ОСОБА_1 на праві власності в будинку АДРЕСА_1 належить житлове приміщення - квартира № 1 (а.с. 7,8).

Згідно технічного паспорту житлове приміщення - квартира АДРЕСА_1 складається з двох житлових кімнат площею 12,5 кв.м. та 17,8 кв.м. та місць загального користування: кухня, ванна, коридор (а.с. 8).

Відповідно до довідки управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 14 січня 2019 року № 403 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (позивач у справі), ОСОБА_3 - син позивачки, та ОСОБА_2 - онук позивачки (відповідач у справі) - а.с. 6.

У даному житловому приміщенні відповідач у справі ОСОБА_2 зареєстрований з 19 лютого 2013 року.

Із акту № 14, складеного в приміщенні КП БМР ЖЕК № 7, вбачається, що 15 січня 2019 року о 12-00 год. зі слів власника житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 стало відомо, що громадянин ОСОБА_2 з 19 лютого 2013 року по теперішній час не проживає відповідно до реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Листом виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 26 березня 2019 року повідомлено ОСОБА_1 про те, що рішенням комісії по наданню житлових субсидій і пільг (протокол № 3 від 14 лютого 2019 року) відмовлено у призначенні з грудня 2018 року житлової субсидії з тих підстав, що до складу домогосподарства входить онук ОСОБА_2 , який є працездатною особою і у якого за даними ДФС та Пенсійного фонду України відсутні доходи та не сплачено єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі, не меншому ніж мінімальний, сумарно протягом трьох місяців у період з квітня по вересень 2018 року (а.с. 29).

У ході розгляду справи в суді першої інстанції, що підтверджується звукозаписом судового засіданні від 15 квітня 2019 року, позивачка підтвердила, що онук (відповідач у справі) постійно проживав у неї два останніх місяці - жовтень, листопад 2018 року. До її будинку привіз свої особисті речі та диван. Оскільки між її сином та онуком виникали конфлікти, з викликом працівників поліції, вона попросила онука шукати для себе окрему квартиру. Зазначала, що онук добровільно не знімається з реєстрації, а їй не надають житлову субсидію через те, що онук не має даних про доходи, а тому вона має намір виписати його з будинку.

Відповідач ОСОБА_2 , заперечуючи проти позову, пояснив, що проживав в будинку за місцем реєстрації з травня по грудень 2018 року. Взимку 2018 року до будинку його не впустила бабуся і він вимушений був шукати та винаймати інше житло. Зазначав, що у той час коли проживав в будинку сплачував платежі за комунальні послуги. Добровільно не бажає зніматися з реєстрації в будинку АДРЕСА_1 , оскільки йому потрібна прописка.

Заслухані судом першої інстанції свідки засвідчили таке.

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 свідчила про те, що онук проживав у бабусі в листопаді 2018 року. Залишив житло через те, що відповідач та син позивачки не мирили між собою, а тому позивачка попросила онука (відповідача у справі) шукати собі квартиру.

Свідок ОСОБА_8 також вказала, що онук проживав у бабусі у листопаді 2018 року, а з яких причин він залишив житло їй невідомо. Під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції допитаний свідок ОСОБА_8 додатково зазначила, що між учасниками справи сварок не помічала, відповідач їй не скаржився з приводу не проживання в будинку, останнього не бачила у бабусі більше року. Повідомила суду апеляційної інстанції, що відповідач приймав участь в суді першої інстанції, надав свої пояснення.

Свідок ОСОБА_9 - дочка позивачки та мати відповідача пояснила, що взимку 2018 року позивачка не впустила онука до будинку. Їй відомо, що коли син проживав в будинку, він сплачував послуги.

Допитаний під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_6 свідчила про те, що онук більше року не проживає в будинку, сварок між учасниками справи немає.

Ухвалюючи рішення у справі про відмову у позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 близько шести місяців, житло залишив не з власної волі, а тому вимоги позивачки не узгоджується з приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Перевіряючи законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, так і в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія виходить з такого.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом - частина 2 статті 405 ЦК України.

Аналіз статей 405 ЦК України, 156 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Досліджуючи фактичні обставини у справі на підставі наданих сторонами доказів на предмет встановлення причин не проживання відповідача ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 , суд першої інстанції правильно керувався тим, що акт № 14 від 15 січня 2019 року не є належним доказом на підтвердження обставин не проживання відповідача в спірній квартирі АДРЕСА_1 у період з 19 лютого 2013 року по 15 січня 2019 року, оскільки зафіксований факт 15 січня 2019 року не може підтверджувати обставини, що виникли до цієї дати, при цьому акт складений в приміщення КП БМР ЖЕК № 7 зі слів власника спірного жилого приміщення ( позивача у справі) без виходу до спірного квартири. До того ж, зафіксований в акті факт спростовується наданими позивачкою поясненнями під час розгляду справи в судовому засіданні, яка підтвердила, що онук (відповідач у справі) наприкінці 2018 року за її згодою вселився для проживання в квартиру АДРЕСА_1 , перевіз свої особисті речі. Через конфлікти між її сином та онуком (відповідачем у справі) вона в кінці листопада 2018 року попросила останнього звільнити квартиру. Не заперечувала позивачка тієї обставини, що метою звернення до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням є те, що їй не надають житлову субсидію, посилаючись на лист виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, який долучений до матеріалів справи (а.с. 29).

Факт проживання відповідача в будинку наприкінці 2018 року також підтвердили допитані у ході розгляду справи свідки: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , які бачили відповідача проживаючим в спірній квартирі. Інші повідомлені свідками обставин в частині причин залишення відповідачем спірного приміщення, що стали їм відомі зі слів сторін у справі, є недопустимими доказами, оскільки згідно норм цивільного законодавства показання свідків з чужих слів не допускається.

Колегія суддів вважає, що надаючи оцінку доказам у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою не надано належних доказів на підтвердження обставин не проживання відповідача у спірній квартирі АДРЕСА_1 більше року без поважних причин і відхиляє доводи апеляційної скарги позивача про те, що оскаржуване рішення ухвалено без належної оцінки наданих позивачем письмових доказів (акту, показам свідків) та їх належного обґрунтування.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що місце проживання відповідача зареєстроване в установленому законом порядку в будинку АДРЕСА_1 , відповідач у 2018 році за згодою власника та встановленим порядком вселився для проживання в квартиру АДРЕСА_1 , спірним жилим приміщенням користувався до грудня 2018 року, а його відсутність викликана поважними причинами, пов`язаними з конфліктною ситуацією, що виникла між учасниками справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Долучений позивачем до матеріалів апеляційної скарги акт № 576 від 03 грудня 2018 року про фактичне проживання двох зареєстрованих осіб в квартирі АДРЕСА_1 підтверджує надані пояснення позивача під час розгляду справи в суді першої інстанції в частині не проживання відповідача в спірному будинку з 01 грудня 2018 року, однак не є спроможнім доказом на підтвердження обставин не проживання відповідача у спірному житлі більше одного року, так і поважність причин такої відсутності, а тому не спростовує висновків суду першої інстанції про те, що факт не проживання відповідача у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування належним позивачу житлом.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідач не приймав участі у справі і не надав пояснень з приводу того, що він залишив квартиру не з власної волі, а за вимогою позивача не знайшли свого підтвердження. Відтворений звукозапис судового засідання від 15 квітня 2019 року свідчить про те, що при розгляді справи в суді першої інстанції приймали участь сторони у справі, а із наданих пояснень судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач залишив спірне житло на вимогу позивача, проти чого не заперечувала позивачка, яка пояснила в судовому засіданні, що між її сином та онуком ( відповідачем у справі) виникали конфлікти, тому вона попросила онука знайти собі інше житло та звільнити квартиру в будинку АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності.

Досліджувались судом першої інстанції і обставини участі відповідача в оплаті житлово - комунальних послуг. Як пояснив відповідач у судовому засіданні, що за час фактичного користування будинком, що належить позивачу, він сплачував комунальні послуги. Дані обставини не спростовані позивачкою, як і не встановлено судом першої інстанції іншої домовленості сторін щодо участі відповідача у витратах після залишення спірного жилого приміщення на вимогу власника (позивача у справі), оскільки як пояснила позивач в судовому засіданні, що до того часу поки онук (відповідач) працював на державній службі і їй призначалась житлова субсидія спірних питань між ними щодо оплати відповідачем комунальних послуг не існувало.

Інші доводи апеляційної скарги позивача, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування судового рішень.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: