Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/7273/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року Придніпровський районний суд м. Черкас в складі:

головуючого судді: Казидуб О.Г.

за участю секретаря: Зайцева О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) звернувся до придніпровського районного суду з позовом до ПАТ «Азот» (м. Черкаси, вул. Героїв Холодного яру, 72) про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику. Свої вимоги мотивує тим, що 11.01.2001 року він був прийнятий майстром зміни цеху К-7 у ВАТ «Азот». За записом № 19 зазначеного в трудовій книжці 10.07.2017 року він був звільнений за угодою сторін на підставі ст.. 36 п. 1 КЗпП України, згідно наказу № 644-вх від 10.07.2017 року. Після підписання заяви та складення наказу про звільнення за підприємством була наявна заборгованість по виплаті йому заробітної плати, яка згідно довідки №27 від 10.01.2018 року складала: за лютий 2017р. - 4372,85 грн., березень 2017 року - 4569,77 грн., квітень 2017 року - 4890,07 грн., травень 2017 року -4037,58 грн. Загальна сума заборгованості становить 17870,27 грн.

Проте з часу отримання трудової книжки та залишення місця роботи відповідач в порушення норм закону допустив порушення його прав, як працівника на отримання своєчасно нарахованої заробітної плати за виконану роботу та допустив порушення норм матеріального права, яке надало мені право вимоги на стягнення середнього заробітку за весь час затримки по виплаті заробітної плати.

В порушення норм матеріального права, а саме ст. 116 КЗпП України, відповідач суму заборгованості по виплаті заробітної плати перерахував йому лише 29 липня 2019 року, про свідчить виписки в карткового рахунку відкритого на його ім`я в АТ «Сбербанк». Відповідач фактично виплачував йому заборгованість по заробітній платі за вищевказані місяці більше двох років, а це відповідно свідчить, що свою вину у виникненні заборгованості він визнав повністю.

Просить суд стягнути з ПАТ «АЗОТ» на його користь середній заробіток за весь час затримки по виплаті заробітної плати по день фактичного розрахунку в розмірі 217 619, 73 гривень з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів передбачених законодавством України та судові витрати покласти на відповідача.

09 вересня 2019 року ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засідання з викликом сторін.

Представник позивача за дорученням Хмельницька Л. М. надала суду заяву про слухання справи без її участі та участі позивача. Також зазначила, що позовні вимоги підтримують та просять їх задоволити.

Представник відповідача ПАТ «Азот» в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. Про день, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. Надали суду відзив на позовну заяву, в якому просили в позові відмовити.

Суд, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

11.01.2001 року він був прийнятий майстром зміни цеху К-7 у ВАТ «Азот». За записом № 19 зазначеного в трудовій книжці 10.07.2017 року він був звільнений за угодою сторін на підставі ст.. 36 п. 1 КЗпП України, згідно наказу № 644-вх від 10.07.2017 року.

Відповідно до Довідки № 1223 від 27.09.2019 року по заробітній платі ОСОБА_1 станом на 25.09.2019 року заборгованість відсутня. Повний розрахунок з ОСОБА_1 по зарплаті проведений 26.07.2019 року.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України відповідач повинен був у день звільнення ОСОБА_1 виплатити всі належні йому суми, а в разі спору про розмір цих сум виплатити не оспорювану ним суму, однак цього не зробив.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці».

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України).

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 ч.1 КЗпП України).

Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП).

Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК відповідачем не надано суду ніяких доказів того, що у порушенні прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати відсутня вина відповідача. До того ж, під час розгляду справи не встановлено вини позивача, як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі.

При цьому суд вважає, що сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими.

В цьому контексті суд звертає увагу, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст. 116, 117 КЗпП дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31.05.2017 року, №6-259цс17 від 13.03.2017 року). Аналогічні роз`яснення викладені і в п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановами державного виконавця від 29.05.2017 року, 31.08.2017 року, 17.11.2017 року не виправдовує затримку розрахунку при звільненні, оскільки частина з цих арештів була накладена вже після того як мав відбутись розрахунок з позивачем. До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований.

При цьому суд звертає увагу, що за змістом ч. 2 ст. 117 КЗпП підставою для зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є виключно наявність таких умов: 1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; 2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; 3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу. Оскільки жодної з зазначених обставин в даному випадку судом не встановлено то правові підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з позивачем відсутні. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові ВСУ від 13.03.2017 року у справі №6-259цс17.

За таких обставин стягненню з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 липня 2017 року по 26 липня 2019 року.

При визначенні кількості робочих днів суд виходить із п`ятиденного робочого тижня та даних викладених у Листі Мінсоцполітики України від 05.08.2016 року №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», у Листі Мінсоцполітики України від 19.10.2017 р. №224/0/103-17/214 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018 рік», Листі Мінсоцполітики України від 08.08.2018 р. №78/0/206-1 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік».

Виходячи з п`ятиденного робочого тижня за період з 11 липня 2017 року по 26 липня 2019 року була така кількість робочих днів: липень 2017 року - 16 день; серпень 2017 - 22 дні; вересень 2017 року 21 день; жовтень 2017 року 21 день, листопад 2017 року 22 дні, грудень 2017 року 20 днів, січень 2018 року 21 день, лютий 2018 року 20 днів, березень 2018 року 21 день, квітень 2018 року 19 днів, травень 2018 року 21 день, червень 2018 року 20 днів, липень 2018 року 22 дні, серпень 2018 року 22 дні, вересень 2018 року 20 днів, жовтень 2018 року 22 дні, листопад 2018 року 22 дні, грудень 2018 року 20 днів, січень 2019 року 21 день; лютий 2019 року 20 днів; березень 2019 року -20 днів; квітень 2019 року 20 днів; травень 2019 року 22 дня; червень 2019 18 днів; липень 2019 року 20 днів. А всього за цей період було 513 робочих днів.

У зв`язку з вищезазначеним розрахунок середнього заробітку повинен бути проведений шляхом множенням кількості робочих днів за зазначений період на середньоденну заробітну плату за останні два місяці роботи.

Згідно довідки про доходи № 1222 від 27.09.2019 року середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 521 грн. 63 коп. , а тому середній заробіток за весь час затримки по виплаті заробітної плати по день фактичного розрахунку складає 267596 грн. 19 коп. (521,63 грн.Х513 робочих днів).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог, а тому, до стягнення з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 підлягає розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 217619 грн. 73 коп. (в межах позовних вимог).

Оскільки розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 визначено із нарахованої заробітної плати до утримання податків та обов`язкових платежів, то при виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, роботодавець має право здійснити відрахування податків та обов`язкових платежів передбачених законодавством України.

А тому, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, при подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2177,00 грн. (квитанція № 0.0..1 від 09.09.2019).

А тому, суд вважає, за необхідне стягнути з ПАТ «Азот» на користь позивача ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 2177,00 грн.

На підставі викладеного та, керуючись Конституцією України, ЗУ «Про оплату праці», ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, ст.ст. 3, 4, 94, 115, 116, 117, 233, 238, 237-1 КЗпП, правовими позиціями ВСУ, рішенням КСУ № від 15.10.2013 № 9- рп/2013, ст.ст. 77, 78 ГК України, ст. 176 ЦК України, ЗУ «Про судовий збір», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 13, 15, 174, 79, 88, 209 -223, 367 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ПАТ «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Азот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику за період з 11 липня 2017 року по 26 липня 2019 року в сумі 217619 грн. 73 коп. з відрахуванням при виплаті податків, зборів та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України.

Стягнути з Пулічного акціонерного товариства «Азот» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2177 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Черкаської області на протязі 30 днів. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 26 грудня 2019 року.

Головуючий: О. Г. Казидуб