Справа № 545/1481/18
Провадження № 2/545/42/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2019 р. Полтавський районний суд Полтавської області у складі :

головуючого судді Потетій А.Г.,

за участю секретаря Кудря А.Р..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Коломацька (Куликівська) сільська рада Полтавського району, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа - Коломацька (Куликівська) сільська рада Полтавського району, про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1).

До моменту смерті, протягом останніх п'яти років (з 2012 року) ОСОБА_1 проживала та вела спільне господарство з ОСОБА_3 в належному йому житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

26.11.2013 року ОСОБА_3 складено заповіт, яким належний померлому житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований в АДРЕСА_1, на території Куликівської сільської ради Полтавського району заповідається - ОСОБА_1. Заповіт складено секретарем виконкому Куликівської сільської ради та зареєстровано в реєстрі за № 201.

Крім того, 26.11.2013 року ОСОБА_3 складено заповіт, яким належну померлому земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пай) кадастровий номер НОМЕР_2 площею 4.74 га, що розміщена в адміністративних межах Куликівської сільської ради Полтавського району заповідається - ОСОБА_1 Заповіт засвідчено секретарем виконкому Куликівської сільської ради та зареєстровано в реєстрі за № 202.

В той же час, згідно інформації, що міститься в Спадковому реєстрі (заповітів/спадкових договорів) (Витяг № 52207369 від 08.06.2018 року) ОСОБА_3 складено два заповіти:

1. № 202, що посвідчений 26.11.2013 року Куликівською сільською радою Полтавського району.

2. № 539, що посвідчений 25.12.2014 року Куликівською сільською радою Полтавського району.

Інформація про заповіт № 201, що посвідчений 26.11.2013 року Куликівською сільською радою Полтавського району, в Спадковому реєстрі (заповітів/спадкових договорів) відсутня.

Таким чином, вже після смерті ОСОБА_3, позивачу стало відомо, що існує заповіт, складений після-26.11.2013 року - № 539, що посвідчений 25.12.2014 року Куликівською сільською радою Полтавського району, згідно якого належний померлому ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований в АДРЕСА_1, на території Куликівської сільської ради Полтавського району заповідається дядькові позивача - ОСОБА_2.

Вважає, що заповіт № 539, що посвідчений 25.12.2014 року Куликівською сільською радою Полтавського району (далі - заповіт № 539) не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, тому що він не відповідав дійсній волі спадкодавця, що є достатньою підставою для визнання цього заповіту недійсним. Свої позовні вимоги обгрунтовує наступними доводами та обставинами.

Відповідно до п. 1. ст. 215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного Кодексу є підставою недійсності правочину.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній воді.

У відповідності до ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Складення оспорюваного заповіту № 539 не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3, оскільки за життя він хотів залишити все своє майно мені, так як саме мене вважав своєю родиною, дочкою, а моїх дітей - своїми онуками.

Починаючи з 2012 року ОСОБА_1 проживала спільно з ОСОБА_3, вели спільне господарство, позивач повністю взяла на себе всі хатні клопоти - прала речі, готувала їжу, прибирала будинок, поралась по господарству, доглядала за двором та грядкою, оплачувала комунальні платежі. Останнім часом ОСОБА_3 почав хворіти, вона викликала йому сімейного лікаря, купляла необхідні ліки. Після смерті займалась його похованням та несла відповідні витрати.

Численні свідки можуть підтвердити той факт, що ОСОБА_3 за життя обіцяв заповісти все належне йому майно позивачу, потім дійсно, склав два заповіти на її ім'я та передав їх їй для зберігання. Такими свідками є:

ОСОБА_5 (АДРЕСА_1) - сімейний лікар, депутат сільської ради;

ОСОБА_6 (АДРЕСА_2);

ОСОБА_7 (АДРЕСА_3);

ОСОБА_8 (АДРЕСА_4);

ОСОБА_9 (АДРЕСА_5).

Після складання заповітів № 201 та № 202 у 2013 році ОСОБА_3 віддав позивачу для зберігання і свій паспорт та ідентифікаційний код, сказав, що в її руках документи будуть у безпеці, таким чином надавши гарантії того, що вона буде віддячена за догляд та турботу за ним. Тобто, починаючи з листопада 2013 року, паспорт і ідентифікаційний код ОСОБА_3 знаходились у позивача на зберіганні, він жодного разу у неї їх не просив та не брав, у зв'язку з чим посвідчення заповіту № 539 у 2014 році без належного встановлення особи є порушенням форми правочину. Крім того, вважає, що є необхідність перевірити неналежність ОСОБА_3 напису та підпису на заповіті шляхом порівнянням із надписами в книгах реєстрації заповітів і надписами на документах, написаних рукою ОСОБА_3

Тож складення оспорюваного заповіту № 539 не відповідало дійсній волі ОСОБА_3, що є недодержанням в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. 3 ст. 203 ЦК, а саме, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, та відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК є підставою недійсності правочину.

В судове засідання позивач не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, прохала позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судове засідання не з'явились, прохали відмовити в задоволенні позовних.

Також до суду відповідачем було надано відзив на позовну заяву, в якому посилалися на те, що відповідно до заповіту, посвідченого 25.12.2014р. Ващенко Світланою Григорівною секретарем виконкому Куликівської сільської ради Полтавського району та зареєстрованого в реєстрі за № 539 (надалі - заповіт), ОСОБА_3 зробив наступне розпорядження (заповів), ОСОБА_2 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пай) кадастровий номер НОМЕР_2 площею 4,74 га, що розміщена в адміністративних межах Куликівської сільської ради Полтавського району.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як зазначено в п. 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Позивач посилається на те, що заповіт № 539, що посвідчений 25.12.2014 року Куликівською сільською радою Полтавського району - не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний не дійсним, тому що він не відповідав дійсній волі спадкодавця, що є достатньою підставою для визнання заповіту не дійсним.

Позивач не наводить норми закону, якій би суперечив оскаржуваний заповіт, окрім ч. З ст. 203 ЦК України, в якій зазначається, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини 1,2 статті 1235 ЦК України «Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може -одержати право на спадкування»

Як встановлено ч.ч.1-3 ст. 1254 ЦК України Заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт.

Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Таким чином, ОСОБА_3 мав повне право змінити своє волевиявлення в частині заповідання земельної ділянки, тим більше, що померлий ОСОБА_3 був його вітчимом.

ОСОБА_3 на момент вчинення спірного правочину не мав психічних захворювань та не перебував в іншому стані, який би впливав не розуміння наслідків його дій. Показання свідків, на які посилається позивач, не можуть бути належним доказом дійсної волі ОСОБА_3 на момент вчинення спірної правочину, оскільки вони не були присутніми в той момент.

Відповідність вчинюваного правочину його внутрішній волі та розуміння правових наслідків ОСОБА_3, той факт, що правочин не вчиняється під впливом помилки, омани, насильства або тяжких обставин, було перевірено секретарем виконкому Куликівської сільської ради Полтавського району Ващенко Світланою Григорівною під час посвідчення заповіту, що відображено в тексті заповіту.

Немає сумнівів, що спадкодавець в момент складання заповіту усвідомлював значення своїх дій щодо призначення своїм наступником ОСОБА_2, також міг керувати цими діями, окрім цього волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі.

Від представника третьої особи на адресу суду надійшло пояснення по справі, в якому вказують, що 26.11.2013р. до Куликівської сільської ради звернувся ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживав в АДРЕСА_1, з проханням скласти заповіт на випадок його смерті.

Відповідно до п.п. 5 п. б) ч.І ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення)рад)

Статтею 37 Закону України «Про нотаріат», визначено перелік нотаріальних дій, які вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування.

Відповідно до п.2 ст.37 вищевказаного Закону надано право уповноваженим на це посадовим особам органів місцевого самоврядування посвідчувати заповіти.

Рішенням сесії Куликівської сільської ради від 16.11.2010р. секретарем виконкому Куликівської сільської ради обрано Ващенко Світлану Григорівну та уповноважено вчиняти нотаріальні дії.

26.11.2013р. секретарем виконкому Куликівської сільської ради Ващенко С.Г., як уповноваженою посадовою особою органу місцевого самоврядування, було складено 2 заповіти на випадок смерті ОСОБА_3 зі слів заповідача та зареєстровано в Книзі реєстрації нотаріальних дій за №№201,202.

25.12.2014р. ОСОБА_3 повторно звернувся до Куликівської сільської ради з проханням скласти новий заповіт, який був зареєстрований в Книзі реєстрації нотаріальних дій за №539.

Під час складання заповітів 26.11.2013р. та 25.12.2014р. секретарем виконкому Куликівської сільської ради Ващенко С.Г. дотримано вимог законодавства України до вчинення нотаріальних дій.

Так, відповідно до Закону України «Про нотаріат» та «Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011р. посвідчення заповітів проведено:

- уповноваженою на вчинення нотаріальних дій посадовою особою органу місцевого самоврядування;

- в приміщенні органу місцевого самоврядування - Куликівської сільської ради Полтавського району;

- встановлено особу заповідача та визначено обсяг його цивільної дієздатності.

ОСОБА_3 було надано оригінал паспорту та ідентифікаційного коду (в заповітах внесені дані про дату та місце його народження, номер облікової карти платника податків на підставі наданих ним документів).

Таким чином, твердження позивача про відсутність оригіналів документів, які встановлюють особу, під час посвідчення заповіту №539 є такими, що не відповідають дійсності:

встановлено дійсні наміри заповідача, роз'яснено зміст заповітів, їх правові наслідки.

ОСОБА_3 при складанні оскаржуваного заповіту прибув до приміщення сільської ради без супроводу інших осіб та діяв з власної волі і розумів значення своїх дій;

заповіти складені у письмовій формі, із зазначенням місця складення заповіту, дати та місця народження заповідача;

на прохання ОСОБА_3 секретар Куликівської сільської Ради записав заповіт з його слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, після чого заповідач прочитав їх уголос та підписав заповіт;

заповіти були складені в двох примірниках, один примірник знаходиться в приміщенні Куликівської сільської Ради, а другий - виданий заповідачу;

вище вказані нотаріальні дії зареєстровані в Книзі реєстрації нотаріальних дій №№201,202,539;

Таким чином, 26.11.2013р., 25.12.2014р. посвідчення заповітів ОСОБА_3 відбувалося уповноваженою на це особою, з його власної волі та з дотриманням вимог законодавства України до вчинення нотаріальних дій.

Крім цього, твердження позивача про перебування у нього на зберіганні з листопада 2013 року паспорту та ідентифікаційного коду ОСОБА_3, не відповідає дійсності, оскільки він неодноразово звертався до Куликівської (Коломацької) сільської ради для оформлення субсидії, а в 2016 р. - для прописки позивача, надаючи особисто при цьому свій паспорт та ідентифікаційний код.

В поясненні викладені всі факти по суті справи, в зв'язку з чим, прохають суд розглядати справу без їхньої участі.

По суті вирішення справи покладаються на розсуд суду.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1).

До моменту смерті, протягом останніх п'яти років (з 2012 року) ОСОБА_1 проживала та вела спільне господарство з ОСОБА_3 в належному йому житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

26.11.2013 року ОСОБА_3 складено заповіт, яким належний померлому житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований в АДРЕСА_1, на території Куликівської сільської ради Полтавського району заповідав - ОСОБА_1. Заповіт посвідчено секретарем виконкому Куликівської сільської ради та зареєстровано в реєстрі за № 201.

Також ОСОБА_3 зроблено розпорядження на належну земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пай) кадастровий номер НОМЕР_2 площею 4.74 га, що розміщена в адміністративних межах Куликівської сільської ради Полтавського району заповів - ОСОБА_1 Заповіт посвідчено секретарем виконкому Куликівської сільської ради та зареєстровано в реєстрі за № 202.

В подальшому ОСОБА_3 було складено заповіт №539, що посвідчений 25.12.2014 року Куликівською сільською радою Полтавського району яким спадкодавець заповів належне йому майно у виді житлового будинку і земельної ділянки відповідачу- ОСОБА_12

Після смерті ОСОБА_3, позивачу стало відомо, що існує заповіт, складений після-26.11.2013 року - № 539, що посвідчений 25.12.2014 року Куликівською сільською радою Полтавського району, згідно якого належний померлому ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований в АДРЕСА_1, на території Куликівської сільської ради Полтавського району заповідається дядькові позивача, відповідачу по справі - ОСОБА_2.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи заповіту, посвідченого 25.12.2014р. Ващенко Світланою Григорівною секретарем виконкому Куликівської сільської ради Полтавського району та зареєстрованого в реєстрі за № 539, ОСОБА_3 зробив наступне розпорядження (заповів), ОСОБА_2 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пай) кадастровий номер НОМЕР_2 площею 4,74 га, що розміщена в адміністративних межах Куликівської сільської ради Полтавського району.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з вимогами ст.ст.76-81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщина і не припинилися в наслідок його смерті.

Відповідно до 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно , зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

У відповідності до п.4.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання право встановлювальних документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.

Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст.255 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підстави для визнання заповіту недійсним, визначені в ч.2 ст.1257 ЦК України, якою передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та(або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 23346 від 22.12.2018 року, проведеної судовими експертами Харківського науково-дослідному інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України, встановлено, що підпис у вигляді рукописного запису «Ковалко Віктор Володимирович» у заповіді від 25.12.2014 року, укладеному на користь ОСОБА_4, посвідченого секретарем виконкому Куликівської сільської ради Полтавського району Ващенко С.Г. 25.12.2014,зареєстрованому в реєстрі за № 539, розташований в графі «ПІДПИС»,- виконаний ОСОБА_3.

Як вбачається з позовної заяви, позивач прохає визнати недійсним складений ОСОБА_3 заповіт від 25.12.2014 року, посилаючись на таку підставу: що складення оспорюваного заповіту № 539 не відповідало дійсній волі ОСОБА_3, та посвідчення вказаного заповіту відбулось без належного встановлення особи, оскільки як вказує позивач, документи (паспорт та ідентифікаційний код) перебували у неї зазначена позивачами підстава не знайшла свого підтвердження та спростовується письмовими поясненнями наданими представником третьої особи.

На підтвердження доводів позивача про те, що посвідчення ОСОБА_3 вказаного заповіту не відповідало його дійсній волі, не подано жодних належних та допустимих доказів.

Таким чином, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів , які б свідчили про те, що посвідчення заповіту № 539 від 25.12.2014 року ОСОБА_3 не відповідало його дійсній волі, а тому позовні вимоги є такими що не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.141, 263-265, 280- 282 ЦПК України, ст.ст. 225, 1223,1224, 1261, 1268-1270, 1297ЦК України , суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити за безпідставністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_3 та зареєстрованого за № 539, посвідченого 25.12.2014 року Куликівською сільською радою Полтавського району.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського Апеляційного суду через Полтавський районний суд на протязі тридцяти днів з моменту проголошення, а учасниками, що не були присутні при його проголошенні у той же строк з моменту отримання копії рішення. В разі проголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частини рішення строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: А.Г.Потетій