ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/3189/14
Провадження № 22-ц/4820/2040/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., П`єнти І.В.,

секретар судового засідання Гриньова А.М.,

з участю: представника органу ДВС Лещенка М.В.,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/3189/14 за апеляційною скаргою Другого відділу Держаної виконавчої служби міста Хмельницький Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 вересня 2019 року (суддя Логінова С.М., повне судове рішення складено 16 вересня 2019 року) у справі за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця Другого відділу Держаної виконавчої служби міста Хмельницький Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

12 квітня 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із скаргою на дії державного виконавця, в якій зазначала, що 02 квітня 2019 року отримала вимогу головного державного виконавця Другого відділу ДВС м.Хмельницький Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області про виселення з квартири АДРЕСА_1 . Вважає дії головного державного виконавця щодо примусового виконання рішення суду про виселення неправомірними. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 жовтня 2010 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить їй і ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності в рівних частках, на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №5172007/10 від 20 грудня 2007 року. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 червня 2014 року її сім`ю разом з неповнолітніми дітьми виселено з квартири, що є предметом іпотеки.

Квартира використовується як місце постійного проживання сім`ї, її загальна площа не перевищує 140 кв.м, іншого нерухомого майна не мають. Згідно із Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті. Відповідно не підлягає виконанню й рішення суду про виселення, яке є наслідком ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тому, ОСОБА_3 просила визнати дії головного державного виконавця Другого відділу ДВС м.Хмельницький Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області Лещенка М.В. щодо виселення з квартири неправомірними та зобов`язати головного державного виконавця зупинити виконавче провадження №46135641 про виселення з квартири АДРЕСА_1 на час дії мораторію відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 вересня 2019 року скарга задоволена частково. Визнано дії головного державного виконавця Другого відділу ДВС м.Хмельницький Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області Лещенка М.В. щодо виселення ОСОБА_3 неправомірними. У задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

Другий відділ ДВС м.Хмельницький Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції в частині задоволення вимог, в апеляційній скарзі просить її скасувати в цій частині. Посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали суду. Мораторій має значення відстрочки. Проте, суд не надавав відстрочку виконання рішення суду про виселення згідно із ст. 435 ЦПК України та ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження». Судом не зазначено які дії державного виконавця є неправомірними та яка норма права порушена. Суд не врахував, що кредитний договір та іпотечний договір були надані державному виконавцю лише в процесі розгляду скарги. Всупереч вимогам ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» ОСОБА_3 не повідомляла про обставини, що зумовлюють зупинення виконавчого провадження, наявність підстав для відстрочки виконання рішення суду.

Ухвала суду в частині відмови у задоволенні скарги не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

У засіданні апеляційного суду представник органу ДВС апеляційну скаргу підтримав. Представник ОСОБА_3 визнав її необґрунтованою у повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає

апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 05 жовтня 2010 року у справі №2-3185/10 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №5172007/10 від 20 грудня 2007 року на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 20 червня 2014 року в справі №686 3189/14-ц ухвалено виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_7. і ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 .

Другим відділом Державної виконавчої служби м.Хмельницький Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області за виконавчим листом №686/3189/14 від 08 грудня 2014 року у межах виконавчого провадження №46135217 здійснюється примусове виконання рішення Хмельницького міськрайонного Хмельницької області від 20 червня 2014 року.

Вимогою державного виконавця від 02 квітня 2019 року №16741 (а.с.109), яку ОСОБА_3 отримала у цей же день, останню зобов`язано протягом десяти днів виконати рішення суду і виселитися з квартири.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

При частковому задоволенні скарги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із неправомірності дій державного виконавця в силу законодавчо встановлених обмежень, які протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюються й на рішення суду про виселення осіб з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, а тому виключають можливість виконання такого рішення.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 і ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час ухвалення рішення у справі №2-3185/10, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Порядок виселення із займаного жилого приміщення визначений ст. 109

ЖК Української РСР.

Отже, наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, без вирішення питання про виселення мешканців житлового приміщення, не позбавляє іпотекодержателя права на звернення до суду з таким позовом окремо.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з підпунктом 1 пункту 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання за відсутності іншого нерухомого житлового майна, його загальна площа не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Верховний Суд у постанові від 11 липня 2018 року за результатом розгляду справи №335/5055/13-ц дійшов висновку, що оскільки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, то положення цього Закону поширюються й на рішення суду про виселення осіб з цього предмета іпотеки.

Зазначений висновок апеляційний суд, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Хмельницького міськрайонного суду від 20 червня 2014 року у справі №686/3189/14-ц про виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_7 і ОСОБА_8 ухвалено за наслідками рішення Хмельницького міськрайонного суду від 05 жовтня 2010 року про звернення стягнення па предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 58,1 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Квартира виступає майновим забезпеченням за кредитним договором №5172007/10 від 20 грудня 2007 року, відповідно до якого отриманий кредит в іноземній валюті, та використовується ОСОБА_3 та іншими особами, в тому числі неповнолітніми дітьми, як місце постійного проживання.

Площа квартири, на яку звернуто стягнення, не перевищує площу

визначену в Законі України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», іншого нерухомого майна за ОСОБА_3 не зареєстровано, квартира є її постійним і єдиним місцем проживання, підпадає під законодавчо встановлений мораторій на звернення стягнення на таке майно, а тому рішення про звернення стягнення на це майно не підлягає виконанню.

Установивши зазначені обставини, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про неможливість виконання рішення суду про виселення з цієї квартири.

У зв`язку з цим правильним є висновок суду першої інстанції про визнання неправомірними дій головного державного виконавця Лещенка М.В. з примусового виконання рішення суду про виселення ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.ст. 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до п. 9 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012 вимога, виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом, та є обов`язковою для виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання виконавцю документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень, вчинення інших дій, необхідних для виконання рішення.

Тому, безпідставними є доводи апеляційної скарги про добровільний (самостійний) характер виконання ОСОБА_3 рішення суду про виселення, зазначений у вимозі державного виконавця.

Зважаючи на встановлену неможливість виконання рішення суду про виселення за наслідками звернення стягнення на майно, що є предметом іпотеки, яка є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень, доводи апеляційної скарги з посиланням на ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» щодо встановлення розстрочки або відстрочки виконання виключно судом шляхом ухвалення відповідного рішення, є необґрунтованими і підлягають відхиленню.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про поінформованість державного виконавця про наявність підстав для застосування мораторію лише у судовому засіданні з розгляду скарги на його дії, оскільки у засіданні апеляційного суду представник органу ДВС пояснив, що на виконанні перебуває також рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції, викладені в ухвалі.

Ухвала суду постановлена відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права і підстав для її скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Другого відділу Держаної виконавчої служби міста Хмельницький Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області залишити без задоволення.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач /підпис/ О.І. Талалай

Суддя /підпис/ А.П. Корніюк

Суддя /підпис/ І.В. П`єнта

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду О.І.Талалай