Справа № 464/1119/19
пр.№ 2-о/464/45/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2019 Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого судді Дулебка Н.І.

секретар судового засідання Кравс С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові заяву ОСОБА_1, за участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації, про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення юридичний факт, а саме того, що вимушене її переселення з окупованої території Донецької області України відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. В обґрунтування заяви покликається на те, що народилася 15.06.1996 року у м. Рівне Рівненської області, з 2012 року зареєстрована та проживала в м. Донецьк на вул. Елеваторна,19Б. У червні 2014 року вимушено переселена з місця свого проживання на тимчасово окупованій території Донецької області до АДРЕСА_1, де зараз проживає та вказана адреса є фактичним місцем її проживання, про що видана Сихівським відділом соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради довідка про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 03.11.2014. Вважає, що внаслідок ситуації, що склалась на частині окупованої території Донецької області грубо порушено охоронювані міжнародними договорами та конвенціями її права, оскільки до початку збройної агресії Російської Федерації та подальшої незаконної окупації частини території Донецької області вона, будучи повноправним громадянином своєї країни, мала налагоджений побут, вільно розпоряджалася своїм майном, отримувала освіту, спілкувалися з друзями та знайомими і загалом вела звичний для себе спосіб життя. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України порушено низку її прав, таких як: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного та сімейного життя, право на свободу думки, совісті та релігії. Зовнішні фактори російської агресії перевищили межу тривоги, занепокоєння та стресового напруження, фактичне проживання в умовах війни давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитим озброєними російськими окупантами. Дані обставини призвели до неможливості подальшого проживання в місті Донецьк, а тому 04.06.2014 вирішила залишити м. Донецьк та переїхати до м. Львова, аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку. Встановлення юридичного факту обумовлене метою визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, що обумовлює виникнення прав та обовязків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Так як іншого (позасудового) порядку встановлення зазначеного факту не передбачено, тому звернулася до суду з відповідною заявою, яку просить задовольнити.

Заявник в судове засідання не зявилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. 25.03.2019 подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, подану заяву про встановлення юридичного факту підтримує в повному обсязі з підстав, у такій зазначених та у долучених письмових документах.

Представники заінтересованих осіб в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Заяв про розгляд справи за їх відсутності не подавали. Їхня неявка у відповідності до частини 1 статті 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, оскільки учасники справи в судове засідання не зявилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 народилася 15 червня 1996 року у м.Рівне Рівненської області, з 12.09.2012 зареєстрована та постійно проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією паспорта заявниці серії ВК №943496, виданого Будьоннівським РВ у м. Донецьку ГУ ДМС України у Донецькій області 06.10.2012.

Згідно з довідкою від 03.11.2014 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданою Сихівським відділом соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, заявниця ОСОБА_1 переміщена з тимчасово окупованої території району проведення антитерористичної операції м. Донецьк до АДРЕСА_2.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про точну причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено. Не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини.

У відповідності до частини шостої статті 5 Закону України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації громадянам України у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.

Україна сприяє забезпеченню відновлення порушених матеріальних прав цивільного населення на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях (стаття 6 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»).

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

Право на судовий захист передбачає конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Частина четверта статті 10 ЦПК України і стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов'язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною ОСОБА_2 України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зобов'язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1 Конвенції, включають два аспекти, а саме: з одного боку негативне зобов'язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку позитивні зобов'язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території.

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов'язань. Такі зобов'язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю над відповідною територією, так і заходів для забезпечення особистих прав заявника.

Згідно з частиною першою та пунктом п'ятим частини другої статті 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Постановою Верховної ОСОБА_2 України від 27 січня 2015 року № 129-VIII затверджено звернення Верховної ОСОБА_2 України до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської ОСОБА_2 Європи, Парламентської ОСОБА_2 НАТО, Парламентської ОСОБА_2 ОБСЄ, Парламентської ОСОБА_2 ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому, зокрема, вказано, що від початку агресії наприкінці лютого 2014 року Російська Федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заявником доведено факт того, що вимушене переселення у червні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області. Від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме ОСОБА_1 При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки за вищевказаних обставин має правові наслідки лише для заявниці.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до переконання, що заява є обґрунтованою та таку необхідно задовольнити.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 76-80, 89, 259, 263, 264, 273, 293, 315, 319, 354, 355 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1, за участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації, про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що вимушене переселення ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстроване місце перебування: АДРЕСА_3), у червні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Дулебко Н.І.