Дата документу 04.04.2019 Справа № 335/2178/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1420/19 Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
Є.У.№ 335/2178/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

розглянув у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу по оплаті за воду і послуги каналізації.

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року КП «Водоканал» звернулося до суду із позовом про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з водопостачання і водовідведення за період з грудня 2000 по жовтень 2012 в загальному розмірі 14 905,41 грн., посилаючись на те, що відповідачі є споживачами послуг із водопостачання і водовідведення, які надаються їм за адресою їх проживання в кв. 34 бу.4 по вул. Яценка, в м. Запоріжжі, проте з грудня 2000 року плату за спожиту воду не вносять. Судовий наказ про стягнення боргу, виданий судом у 2013р, скасовано за заявою боржника.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2018 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь КП «Водоканал» заборгованість за послуги водопостачання та каналізації підприємства з 01.12.2000 по 31.10.2012 року у сумі 14 905, 41 грн. та витрати судового збору у розмірі 1762, 41 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі є споживачами послуг з водопостачання і водовідведення, які надаються їм КП «Водоканал», з грудня 2000 року плату за спожиту воду не вносять, а тому з них на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у солідарному порядку.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_5 зазначає, що не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, жодного процесуального документу від суду не отримував, що унеможливило подання заяви про застосування строків позовної давності. Звертає увагу суду на те, що набув повної цивільної дієздатності тільки 04.08.2006, тоді як з нього стягнуто заборгованість, що виникла з грудня 2000. Вказує, що між сторонами не укладався договір про надання комунальних послуг, а тому підстави для стягнення будь-якої заборгованості відсутні. Вважає, що позивачем не доведені позовні вимоги, оскільки не наведені тарифи, за якими було здійснено нарахування відповідних послуг.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження КП «Водоканал» отримав 20.03.2019.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Водоканал» вказує, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Відповідач на порушення вимог ст.131 ЦПК не повідомив суд про зміну свого місця проживання, а тому вся кореспонденція направлялася йому за останньою відомою адресою місця його реєстрації. Строк позовної давності переривався у березні 2013, коли комунальне підприємство зверталося до суду із заявою про видачу судового наказу. Відсутність договору про надання комунальних послуг не звільняє споживача від обов'язку оплатити такі послуги, від яких він не відмовився і які надавалися йому у централізованому порядку.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення - зміні з огляду на такі обставини.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначаються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відносини з приводу надання фізичним особам послуг з постачання питної води та водовідведення регулюються ст.ст. 19 - 23 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (далі Правила), Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Житловим Кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Постачання фізичним особам питної води та водовідведення за загальним правилом має здійснюватися на підставі договору про надання цих послуг.

Разом з тим, фактичне надання цих послуг і відкриття особового рахунку на ім'я споживача слід вважати фактичним укладанням договору на умовах, передбачених Законом України «Про питну воду та питне водопостачання», а також Правилами.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20, ч.1-2 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами та вноситься у встановлені строки.

За рішенням Запорізької міської ради № 546 від 28.10.1999, збирання абонентської плати з населення за водокористування та водовідведення проводиться окремо від інших комунально-побутових послуг, а функції зі збору платежів з населення передано КП «Водоканал».

У відповідності до п. 18 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані та проживають у АДРЕСА_1, та є споживачами послуг водопостачання та водовідведення, що надаються КП «Водоканал».

Договір між сторонами про надання послуг не укладався, проте КП «Водоканал» надавав відповідачам як споживачам за вказаною адресою послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачі такі послуги прийняли, від їх отримання не відмовлялися.

Отже, судом встановлено, що між сторонами склались правовідносини з надання послуг з водопостачання та водовідведення, в яких одна сторона зобов'язана надавати другій стороні такі послуги, а друга - зобов'язана своєчасно здійснювати оплату за споживання і користування послугами.

За період з 01.12.2000 р. по 31.10.2012 р. заборгованість за послуги з водопостачання складає 14 905,41 грн. (а.с.4-7).

29.03.2013 КП «Водоканал» зверталося до суду із заявою про видачу судового наказу про солідарне стягнення з відповідачів вказаної заборгованості, сплативши 114,70 грн. судового збору. 12.04.2013 наказом Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя заяву було задоволено. Проте, за заявою ОСОБА_5 судовий наказ було скасовано ухвалою суду від 21.04.2017.

Ухвалюючи рішення про солідарне стягнення заборгованості, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ні копію позовної заяви із доданими до неї письмовими доказами, ні ухвалу про відкриття провадження у справі відповідачі не отримали, оскільки адресований відповідачам рекомендований лист, в якому містилися всі необхідні процесуальні документи, повернувся до суду першої інстанції не врученим із відміткою поштового відділення «за закінченням строку зберігання».

За адресою проживання ОСОБА_5, який з вересня 2017 в квартирі АДРЕСА_1 не проживає, процесуальні документи судом взагалі не направлялися.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч.2 ст.264 ЦК).

У частині четвертій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При цьому одним з процесуальних прав сторони в спорі є її право на звернення до суду із заявою про застосування позовної давності, яке може бути реалізоване нею лише в суді першої інстанції відповідно до вимог частини третьої статті 267 ЦК України.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

У зв'язку з цим, ураховуючи роль суду першої інстанції в розгляді та вирішенні справи, ухвалення рішення в цій справі за таких обставин є порушенням статті 55 Конституції України, статті 6 Конвенції та статті 12 ЦПК України, адже суд обмежив право відповідача на реалізацію принципу змагальності сторін у цій справі.

З огляду на наведене суд першої інстанції передчасно вважав за можливе ухвалити рішення в цій справі в першому судовому засіданні за невручення відповідачам копій процесуальних документів, позбавивши їх низки процесуальних прав, зокрема, права подати до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності, наданих їм національним та міжнародним нормативно-правовими актами.

Зазначене має важливе значення для правильного вирішення спору, оскільки з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачі з грудня 2000 року перестали сплачувати комунальні послуги, але виконавець таких послуг протягом строку позовної давності до суду не звертався.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року (справа №200/11343/14-ц, провадження 14-59/18), згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що відповідачі через неналежне повідомлення про час і місце розгляду справи були позбавлені можливості подати суду заяву про застосування строків позовної давності і подали відповідну заяву тільки одночасно із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення ст.267 ЦК України щодо наслідків спливу позовної давності.

Як вбачається із матеріалів справи, із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості позивач звертався у березні 2013, що у відповідності до 264 ЦК України перервало перебіг позовної давності, судовий наказ скасовано у квітні 2017, отже позивач має право на отримання боргу за період з березня 2010 по жовтень 2012 у загальному розмірі 7 712, 41 грн.

Недотримання відповідачами вимог закону щодо обов'язкового укладення договору із водопостачання не звільняє їх від обов'язку сплатити отримані послуги, від яких вони не відмовлялися і які надавалися їм водопостачальником у централізованому порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що із розрахунку заборгованості незрозуміло, за якими тарифами здійснено нарахування за послуги з водопостачання і водовідведення, є безпідставними.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» державна політика у сфері питної води та питного водопостачання базується на принципах: науково обґрунтованого нормування якості питної води, нормативів її споживання та формування тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення; відшкодування збитків, завданих внаслідок порушення законодавства у сфері питної води та питного водопостачання; додержання єдиних правил, норм і стандартів усіма суб'єктами відносин у цій сфері тощо.

Згідно зі статтею 32 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» тарифи на надання послуг з питного водопостачання розраховуються на підставі галузевих нормативів витрат та повинні повністю відшкодовувати експлуатаційні витрати та забезпечувати надійну роботу об'єктів централізованого питного водопостачання та водовідведення.

Статтею 6 Закону України від 3 грудня 1990 року № 507-ХІІ «Про ціни та ціноутворення» (далі - Закон № 507-ХІІ) передбачено, що крім вільних цін і тарифів у народному господарстві застосовуються також державні фіксовані та регульовані ціни. При цьому застережено, що вільні ціни і тарифи встановлюються на всі види продукції, товарів, послуг, за винятком тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін і тарифів (стаття 7 зазначеного Закону).

Стаття 9 Закону № 507-ХІІ визначає, що державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи встановлюються державними органами.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 28 Закону № 280/97-ВР до власних (самоврядних) повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні, транспортні та інші послуги, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади, установами та організаціями, які не належать до комунальної власності.

Послуги з централізованого водопостачання і водовідведення відносяться до комунальних послуг.

Частиною першої статті 23 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» визначено, що виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво житлово-комунальних послуг і подають їх на затвердження органам місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку.

Порядок формування тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг, які затверджують органи місцевого самоврядування, визначає Кабінет Міністрів України.

Доказів, що позивачем здійснено нарахування відповідних послуг із порушенням вищевказаного порядку, апеляційна скарга не містить, а отже вказані доводи щодо неправильності нарахування заборгованості і недоведеності позову у цій частині є безпідставними.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що суд першої інстанції допустився порушень норм матеріального і процесуального права, неправильно визначив розмір заборгованості, що підлягає стягненню, а тому на підставі ст.376 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає зміні, з відповідачів на користь КП «Водоканал» підлягає стягненню у солідарному порядку заборгованість за послуги з водопостачання і водовідведення за період з березня 2010 по жовтень 2012 року у загальному розмірі 7 712, 41 грн.

На підставі ст.141ч.ч.112 ЦПК України понесені по справі судові витрати зі сплати судового збору підлягають перерозподілу між сторонами. З відповідачів на користь комунального підприємства підлягала стягненню компенсація витрат зі сплати судового збору при подачі заяви про видачу судового наказу і позовної заяви у розмірі, пропорційному від частки задоволених позовних вимог, що становить 911, 70 грн. За часткове задоволення апеляційної скарги позивач має компенсувати відповідачеві понесені ним витрати зі сплати судового збору пропорційно до частки задоволених вимог апеляційної скарги на суму 1 275 грн. Отже, розмір компенсації, що підлягає стягненню з позивача на користь ОСОБА_5 після взаємозаліку складає 363, 75 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 374,6,382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2018 року у цій справі в частині визначення розміру заборгованості розподілу судових витрат змінити, стягнувши у солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь КП «Водоканал» заборгованість за послуги з водопостачання і водовідведення за період з березня 2010 по жовтень 2012 у загальному розмірі 7 712, 41 грн. (сім тисяч сімсот дванадцять гривень 41 коп).

Стягнути з КП «Водоканал» на користь ОСОБА_5 компенсацію судових витрат зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції на суму 363, 75 грн. (триста шістдесят три гривні 75 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:

Судді: