КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/6755/14-ц
Провадження № 2/488/37/19 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

04.10.2019 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва

В складі : судді Лазаревої Г. М.,

при секретарі Криницькій Ю. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа - Корабельний відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

23.11.2014 р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому вказав, що 29 листопада 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та відповідачем було укладено кредитний договір № 331, за яким відповідачка отримала кредит в розмірі 150000 грн. під 14% річних, строком на 5 років на споживчі цілі. 11 листопада 2008 року було укладено додаткову угоду про зміну процентної ставки на 15% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено іпотечний договір від 29.11.2007 року, предметом іпотеки є трикімнатна квартира за адресою : АДРЕСА_1 . Згідно рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23.02.2011 р. з відповідачки було стягнуто заборгованість за даним кредитним договором у зв`язку з несвоєчасною сплатою щомісячних платежів за кредитом в розмірі 194936,03 грн. Рішення не виконується, так як відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення, а на майно, що перебуває в іпотеці звернути стягнення неможливо, так як відсутнє відповідне рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказав також на ті обставини, що за період з 23.02.2011 р. по 08.06.2011 р. було нараховано проценти за користування кредитом в сумі 6040,98 грн., пеня за основним боргом 2092,93 грн., за процентами 1257,70 грн.

10 листопада 2014 року, 3 грудня 2014 р. відповідачу були направлені вимоги про сплату заборгованості та попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку непогашення боргу.

З врахуванням викладеного, посилаючись на п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а також на ст. ст.. 589, 589 ЦК України, ст.. ст.. 33, 35, 38, 39, 41 Закону України «Про іпотеку» та положення укладених договорів, просили звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу в сумі 204327 грн., з яких 194936,03 грн. вже було стягнуто в рахунок погашення боргу рішенням Корабельного районного суду від 23.02.2011 р., решта донараховані платежі за кредитним договором у вигляді пені на прострочену заборгованість по основному боргу та про процентам в розмірі 3350,63 грн., що нараховані за період з 11.04.2011 року по 08.06.2011 року, та по процентам в розмірі 6040,98 грн., що нараховані за період з 23.02.2011 р. по 08.06.2011 р., шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах (а.с. 2-4).

Уточнивши позовні вимоги, позивач зазначив, що станом на 1 серпня 2016 року утворилась заборгованість в сумі 566786,02 грн., яка складається з наступних платежів: прострочений основний борг 139997,16 грн., прострочена заборгованість за відсотками 53255,97 грн., прострочена заборгованість за комісією 2660,00 грн., пеня 147335,60 грн., інфляційні втрати 184301,90 грн., 3% річних 22987,94 грн., неустойка 16229,45 грн. Для погашення вказаної заборгованості просив звернути стягнення на предмет іпотеки (а.с.114-115).

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій підтримав позовні вимоги.

Від відповідача в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача надав заяву про застосування строків позовної давності та письмові пояснення, згідно яких просив у позові відмовити, зокрема з тих підстав, що апеляційним судом Миколаївської області 08.06.2011 року було ухвалено рішення в даній справі за наслідками перегляду рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23.02.2011 р., згідно рішення апеляційного суду кредитний договір між позивачем та відповідачем було розірвано.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

29 листопада 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 331, предметом якого є грошові кошти надані на споживчі цілі в сумі 150000 грн. на 5 років з терміном остатачного погашення кредиту не пізніше 28 листопада 2012 р. зі сплатою 14% річних. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідачка мала здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 25 числа кожного місяця кошти у сумі 2500,00 грн (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Відповідно до додаткової угоди до кредитного договору від 11.11.2008 р. було змінено процентну ставку за договором до 15 % річних (а.с. 8-12).

Як вбачається з копії іпотечного договору від 29.11.2007 р. між позивачем та відповідачем в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки квартири за адресою АДРЕСА_1 , належної відповідачці на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 06.01.2005 року (а.с. 13-16).

23.02.2011 р. рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва було стягнуто з відповідачки на користь позивача 196801,65 грн. заборгованості за кредитним договором № 331 від 29 листопада 2007 року, з яких 139977,16 грн.- сума основного боргу, 50451,54 грн. сума заборгованості по відсотках, 2380,00 грн. сума заборгованості по супроводжуючих платежах, 3972,95 грн. пеня. Одночасно змінені умови зазначеного кредитного договору і кінцевим строком його дії визначено день набрання законної сили рішення суду. В задоволенні зустрічного позову про розірвання кредитного договору та зменшення штрафних санкцій відмовлено (а.с. 244-245).

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08 червня 2011 року рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення загальної суми заборгованості та стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку 194936,03 грн. заборгованості за кредитним договором. Це ж рішення в частині відмови в задоволенні позову щодо розірвання кредитного договору скасовано та ухвалено нове рішення, яким кредитний договір № 331 від 29 листопада 2007 року та додаткову угоду № 1 від 1 листопада 2008 року розірвано (а.с. 246-247).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2012 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 8 червня 2011 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору скасовано, залишено в силі в цій частині рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2011 року (а.с.248-250).

З наведених судових рішень вбачається, що умови кредитного договору щодо строку його дії були змінені шляхом дострокового повернення всіх сум за цим договором, тобто вимоги позивача у справі, що розглядалася судом першої інстанції у 2011 році, зводилися до дострокового повернення всіх сум за кредитним договором згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відповідно до статті 589 ЦК України та частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Такі ж підстави для звернення стягнення передбачені п. 3.1.3. договору іпотеки, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 . Відповідно до п. 6.2 іпотечного догвору іпотекодержптель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі на підставі викнавчого напису нотаріуса або рішення суду у встановленому законом порядку.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Зокрема в частині першій та другій вказаної статті зазначається, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.

З огляду нанаведене слід з`ясувати загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог наполягає на тому, що станом на 1 серпня 2016 року загальний розмір заборгованості становить 566786,02 грн., яка складається з наступних платежів: прострочений основний борг 139997,16 грн., прострочена заборгованість за відсотками 53255,97 грн., прострочена заборгованість за комісією 2660,00 грн., пеня 147335,60 грн., інфляційні втрати 184301,90 грн., 3% річних 22987,94 грн., неустойка 16229,45 грн.

Але з визначеним позивачем розміром заборгованості можна погодитись частково.

Як зазначалося вище, позивач скористався своїм правом дострокового повернення всіх сум за кредитним договором згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У пункті 81 вказаної постанови зазначено, що оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки.

В постанові від 31 серпня 2018 року (справа №202/4494/16-ц) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання

Таким чином нарахування позивачем відсотків, пені та комісії за період після звернення до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту (19 березня 2010 року) не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до п.4.3 укладеного між сторонами договору іпотеки іпотекодержатель вправі задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги у повному обсязі, який визначається іпотекодержателем самостійно на момент реалізації права іпотеки, у тому числі, але не виключно: а) основну суму кредиту; б) проценти за користування кредитом; в) комісійну винагороду, визначену договором про іпотечний кредит; г) нараховані та несплачені на момент реалізації права застави штрафні санкції за порушення зобовь`язань за договором про іпотечний кредит (пеня, штраф); д) витрати, понесені іпотекодержателем у зв`язку із зверненнм стягнення на предмет застави та його реалізацію, у тому числі витрати на оплату послуг аудитоів, адвокатів та інші документально пілтверджені витрати іпотекодержателя, якшо вони будуть мати місце; е) спричинені іпотекодержателю збитки в повному обсязі.

З огляду на наведене, враховуючи, що передбачені статею 625 ЦК України санкції є видом відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а не збитками, включення позивачем при уточненні позовних вимог в загальну суму заборгованості, яка має бути задоволена за рахунок предмета іпотеки, інфляційних втрат, 3% річних та неустойки на них, є необрунтованим.

Таким чином за рахунок предмета іпотеки може бути задоволена сума заборгованості, стягнута рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23.02.2011 року в розмірі 194936,03 грн.

Згідно звіту про оцінку вартості предмета іпотеки від 17.04.2018 року, складеного ТОВ «Оценочна компанія Аспект» ринкова вартість квартири складає 620780,00 грн.(а.с.192-223).

Відповідно п.41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних і цивільних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов`язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК).

Враховуючи наведене суд робить такі висновки.

Заборгованість за кредитним договором втриччі менша за вартість предмета іпотеки. Суд враховує як зазначену обставину, так і те, що погашення відповідачкою заборгованості за кредитним договором відбувається досить повільно, не зважаючи на стягнення заборговності судом ще у 2011 році. За такого суд приходить до висовку про те, що порушення зобов`язання завдає збитки іпотекодержателю, порушує його права, тобто позовні вимоги є обгрунтованими.

06 липня 2016 року представником відповідачки ОСОБА_2 , який діє на підставі довіреності, подана заява про застосування строку давності (а.с.85, 90-91).

Розглядаючи вказану заяву, суд приходить до наступного.

Умовами укладеного кредитного договору передбачено дату остаточного повернення кредиту 28 листопада 2012 року.

Разом з тим сторони узгодили право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у визначеній банком частині (пункт 3.4).

При цьому сторони передбачили, що зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань повинно бути виконане позичальником протягом місяця 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання відповідної вимоги (пункт 3.4).

З рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2011 вбачається, що 19 березня 2010 року розивач звернувся до суду з позовом про дострокове повернення кредитних коштів, заходи досудового вргулювання спору виявилися безрезультатними.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 7.8 кредитного договору сторони домовились про збільшення строку позовної давності до трьох років для всіх грошових зобов`язань позичальника за кредитним договором.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку`передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

У пункті 2.1 договору іпотеки сторони узгодили, що іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов`язань за кредитним договором у розмірі, валюті, порядку та у строк, які встановлені в кредитному договорі з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну дії.

Умовами укладеного кредитного договору передбачено дату остаточного повернення кредиту - 28 листопада 2012 року.

Разом з тим, сторони узгодили право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у визначеній банком частині (пункт 3.4).

При цьому сторони передбачили, що зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути виконане позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання відповідної вимоги (пункт 3.4).

У судових рішеннях щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитним договором суди встановили, що вимога банку про дострокове повернення кредиту направлена відповідачці до звернення до суду з позовом.

Пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК Українита умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання.

Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.

При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання.

У справі, яка розглядається, позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

Верховний Суд звертає увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18.

У зв`язку із цим, звернувшись до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості у березні 2010 року, який розглянутий судом по суті, банк перервав строк позовної давності у спорі з відповідачем щодо погашення останньою спірної кредитної заборгованості, а тому при зверненні у грудні 2014 року до суду із позовом у цій справі щодо тієї ж суми кредитної заборгованості, але шляхом вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк пропустив строк позовної давності.

За такого в задоволенні позову слід відмовити. Витрати позивача, понесені по справі, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України поверненню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа - Корабельний відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про звернення стягнення на предмет іпотеки, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду в 30-денний строк.

Повне найменування сторін:

Позивач: АТ «Державний ощадний банк України», , м. Київ. вул. Госпітальна, 12-г.

Відповідач: ОСОБА_1 , і.н. НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Третя особа: Корабельний відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції. м. Миколаїв. вул. Океанівська, 1-А.

Суддя Г.М. Лазарева