ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року

м.Суми

Справа №577/5694/18

Номер провадження 22-ц/816/5091/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Орлова І. В. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

позивачки: ОСОБА_1

відповідачки: ОСОБА_2

представника відповідачки: адвоката - Гребеник С.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Сумського апеляційного суду цивільну справу № 577/5694/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 19 вересня 2019 року (суддя Кравченко В.О.), -

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з позовом про усунення перешкод у користуванні майном - сараєм «Б», який є об`єктом спільної часткової власності сторін. Позивачка просила суд зобов`язати відповідачку надати ОСОБА_1 вільний доступ до сараю «Б», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , облаштувати хвіртку в огорожі перед сараєм «Б», надати ключ від замка сараю або зняти замок.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона є власницею ? частини житлового будинку, прибудинкових споруд та земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частина вказаного житлового будинку, прибудинкових споруд та земельної ділянки належить відповідачці ОСОБА_2. Фактично будинок поділено на дві окремі квартири. У квартирі № 1 проживає відповідачка, а у квартирі № 2 позивачка. На території подвір`я, порядок користування яким не визначено, знаходиться сарай «Б». Зазначений сарай використовується лише відповідачкою, оскільки остання перегородила доступ до нього огорожею і повісила на двері замок. Таким чином, позивачка вважає, що відповідачка перешкоджає їй у користуванні власністю, створює певні незручності, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 19 вересня 2019 року позов задоволено. Вирішено усунути перешкоди у здійснені ОСОБА_1 права користування і розпорядження спільною частковою власністю, а саме сараєм «Б» по АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 облаштувати хвіртку в огорожі, що розташована від веранди вказаного будинку належної ОСОБА_1 (квартири № 2 ) до огорожі, яка відокремлює двір від городу. Також суд зобов`язав ОСОБА_2 демонтувати замикаючий пристрій (замок) або надати ОСОБА_1 можливість відкривати замикаючий пристрій (замок) на дверях сараю «Б» власним ключем. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 704, 80 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування місцевим судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідачка вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що серед господарських будівель і споруд на даний час існує лише сарай «Б», так як інші господарчо-побутові споруди також є у дворі біля будинку. Крім того, апеляційна скарга мотивована тим, що ще за життя чоловіка відповідачки між позивачкою та її сім`єю був встановлений певний порядок користування як житловим будинком, так і надвірними спорудами. Відповідачка зазначає, що у користування сім`ї ОСОБА_2, за домовленістю співвласників, була виділена квартира № 1 меншої площі, ніж квартира позивачки, а також сарай « Б ». Тому, на думку відповідачки, претендуючи на користування спірним сараєм, ОСОБА_1 бажає ще збільшити обсяги свого фактичного користування майном. Відповідачка в апеляційній скарзі посилається також на пропуск позивачкою строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому, за твердженням позивачки, між сторонами ніколи не установлювався порядок користування спірним майном, а відповідачка ще у 1988 році закрила двері сараю і ОСОБА_1 з того часу ним не користувалася.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, представника відповідачки - адвоката Гребеник С.М., перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що по АДРЕСА_1 , загальною площею 99,8 кв.м. Будинок фактично складається з двох відокремлених квартир № 1 та № 2. На території домоволодіння, виходячи з даних технічної документації, розташовані господарські будівлі та споруди, а саме: сарай «Б», погрібник «Г», сарай «Д», вбиральня «Ж», огорожа «№ 1».

Вказані житловий будинок та господарські будівлі належать на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках, тобто, по 1/2 частині кожній (а.с. 3-4, 5, 6, 7-11, 15, 26-27).

Також ОСОБА_1 є власницею 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,1 га, (кадастровий номер :05:073:0027), призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0352 га (кадастровий номер :05:073:0028), призначеної для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться за адресою домоволодіння. Власницею іншої ? частини вищевказаних земельних ділянок з кадастровими номерами :05:073:0027 та :05:073:0028 є відповідачка ОСОБА_2 (а.с. 12, 13, 14).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка, як співвласник нерухомості, має право користуватися спірним сараєм «Б». Проте, встановлені відповідачкою огорожа та замок перешкоджають позивачці у доступі до вказаної господарської споруди.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на таке.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю ( статті 356 ЦК України).

Згідно з частинами 1-3 статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини 1,3 статті 364 ЦК України).

Виходячи з встановлених у справі обставин, між сторонами склався певний порядок користування житловим будинком та присадибною земельною ділянкою. Позивачка ОСОБА_1 користується квартирою АДРЕСА_4 та земельною ділянкою зі сторони будинку АДРЕСА_1 . Відповідачка ОСОБА_2 використовує квартиру № 1 у цьому ж житловому будинку та земельну ділянку зі сторони будинку АДРЕСА_1 .

Прибудинкова ділянка має огорожу, що підтверджується даними технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого 11 листопада 2015 року КП «Конотопське МБТІ» на ім`я відповідачки ОСОБА_2 (а.с. 26-27).

Згідно з даними вказаного технічного паспорту на земельній ділянці, обгородженій огорожею, яка перебуває у фактичному користуванні відповідачки ОСОБА_2 , розташований сарай під літ. «Б», в той час як на виділений в користування позивачу ОСОБА_1 земельній ділянці знаходиться погрібник під літ. «Г» та сарай «Д». За твердженням позивачки погрібник під літ. «Г» та сарай «Д» зруйновано.

Сторони визнали і не оспорювали, що між ними склався певний порядок користування житловим будинком та присадибною земельною ділянкою. Разом з тим, право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, сторони не реалізували. Порядок користування присадибною ділянкою і сараєм «Б», який знаходиться на земельній ділянці зі сторони будинку АДРЕСА_1 , залишається спірним. Зазначені обставини також встановлені постановою Апеляційного суду Сумської області від 21 травня 2018 року у справі № 577/3147/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування присадибною земельною ділянкою. У вищевказаному судовому рішенні зазначено, що ОСОБА_1 не має вільного доступу до сараю «Б» і що користуванню частиною вказаного сараю позивачці заважає огорожа. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України зазначені обставини не потребують доказування при розгляді даної цивільної справи. Виділити сарай в натурі будь-кому із співвласників всього домоволодіння № 19 неможливо. Про те, що сторони, як співвласники, домовилися про порядок володіння та користування сараєм «Б», відповідачка не довела.

З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується з правильністю висновку суду першої інстанції про те, що право на користування сараєм «Б» мають обидві сторони, а наявна огорожа та замок на дверях перешкоджають позивачці у здійсненні цього права.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про пропуск позивачкою позовної давності для звернення до суду з позовом щодо усунення перешкод у користуванні власністю, так як негаторний позов має на меті усунення триваючих порушень зазначених повноважень власника, а не тих, що мали місце в минулому, що обумовлює непоширення на вимоги за негаторним позовом строків позовної давності.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову. Підстав для скасування зазначеного рішення за доводами апеляційної скарги відповідачки немає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу відповідачки без задоволення, то відповідно до статті 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 19 вересня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення складене 26 грудня 2019 року.

Головуючий: І.В.Орлов

Судді: Т.А.Левченко

О.І.Собина