Номер провадження: 22-ц/813/506/19
Номер справи місцевого суду: 520/8421/16-ц
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бойко Наталії Іванівни в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2018 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Кобзар Олександр Юрійович про усунення перешкод у здійсненні прав володіння та користування садовим будинком та земельною ділянкою, виселення та вселення, -

В С Т А Н О В И В:

23 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Кобзар О.Ю. про усунення перешкод у здійсненні прав володіння та користування садовим будинком та земельною ділянкою, виселення та вселення.

Мотивуючи вимоги своєї заяви тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, а саме вирішено усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права володіння та користування садовим будинком, загальною площею 212,5 кв.м та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , та виселити ОСОБА_1 , а також вселити ОСОБА_2 у садовий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 212,5 кв.м, який розташований на земельній ділянці за вказаною адресою.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 серпня 2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2017 року залишено без змін.

При цьому заявник ОСОБА_1 зазначає, що правовою та фактичною підставою для усунення перешкод у користуванні садовим будинком та земельною ділянкою слугувало заочне рішення від 02 грудня 2015 року, яким було визнано право власності ОСОБА_2 на садовий будинок. Однак рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 вересня 2017 року вказане рішення було скасоване, внаслідок чого ОСОБА_2 на даний час не є власником спірного будинку.

На підставі зазначеного ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою та просив її вимоги задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 зазначив, що заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами підтримує та просить її задовольнити, ухваливши нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 відмовити.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримала заперечення від 11 червня 2018 року та просить у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Бойко Н.І., що діє в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та винести постанову, якою вимоги заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались неодноразово належним чином та завчасно.

Від позивача ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідачам ОСОБА_1 , який одночасно подав апеляційну скаргу, та ОСОБА_3 судові повістки надсилались на усі відомі суду адреси їх проживання, та реєстрації, однак уся судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання».

Згідно відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрованими по м. Одеса та Одеській області не значаться.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

З метою дотримання строку розгляду апеляційної скарги, встановленого ч. 1 ст. 371 ЦПК України, відповідно до правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 24 грудня 2019 року.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Як зазначено у частині 1 та пункту й частини 2 статті 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Частинами 4 та 5 статті 423 ЦПК України передбачено, що не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом. При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 серпня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задовольні частково. Суд усунув перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права володіння та користування садовим будинком, загальною площею 212,5 кв.м, та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , виселив ОСОБА_1 , та вселив ОСОБА_2 у садовий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 212,5 кв.м, який розташований на земельній ділянці за вказаною адресою.

Під час перегляду рішення суду від 17 березня 2017 року в апеляційному порядку, апеляційний суд Одеської області дійшов висноку про те, що первісно спірний будинок на підставі договору дарування нерухомого майна від 22 лютого 2003 року, посвідченого нотаріально, належав ОСОБА_2 , складався із садового будинку, загальною площею 212,5 кв.м., який був розташований на власній землі, право власності було зареєстроване у встановленому законом порядку. На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 є власником земельної ділянки під спірним будинком з 2003 року, державний акт не скасовано та не визнано недійсним.

В ухвалі від 22 серпня 2017 року апеляційний суд Одеської області також зазначив, що незважаючи на низку неправомірних дій щодо спірного будинку третіх осіб, що встановлено судовими рішеннями, навіть за умов скасування рішення суду апеляційним судом, не скасованими залишаються первісні правовстановлювальні документи на майно ОСОБА_2 та право власності на земельну ділянку, яке протягом переходу прав на будинок залишалося за ним.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 03 жовтня 2017 року звертався до Київського районного суду м. Одеси із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2017 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами відмовлено.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що скасування заочного рішення від 02 грудня 2015 року не є підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, адже це не є істотною для справи обставиною, оскільки первісні правовстановлювальні документи на майно ОСОБА_2 та його право власності на земельну ділянку на теперішній час не скасовані, у зв`язку з чим заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, так як необґрунтована та недоведена. В ході розгляду заяви ОСОБА_1 судом не встановлено підстав для перегляду судового рішення за нововиявленними обставинами, доводи представника ОСОБА_3 в даному судовому провадженні не доведені та пояснення її представника будь-яким чином не можуть вплинути на встановлені судовими рішеннями обставини та наявні правовстновлюючі документи на ім`я ОСОБА_2 , які спростовують твердження, заявлені як ОСОБА_1 у заяві від 23.04.2018р., так і пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в даному судовому засіданні.

Посилання адвоката Бойко Наталії Іванівни в інтересах заявника ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, оскільки суд першої інстанції не врахував, що у даному випадку є підстави для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, не приймається до уваги за таких підстав.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

У пункті 3 постанови №4 від 30 березня 2012 року Пленуму «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що нововиявлені обставини це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга статті 361 ЦПК).

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

У пунктах 4, 7 вказаної постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначав, що вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги (зокрема, погіршення майнового стану відповідача після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів).

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній або касаційній скарзі чи в заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України або які могли бути встановлені при всебічному і повному з`ясуванні судом обставин справи, тобто при виконанні вимог частини четвертої статті 10 ЦПК, не є нововиявленими обставинами.

Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Згідно частини третьої статті 60 ЦПК доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір, а тому підставою для скасування судового рішення є не всі невідомі на час розгляду справи обставини, а лише ті, які входять до предмета доказування у справі (стаття 179 ЦПК).

Аналізуючи вказані норми права, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, з`ясовуючи обставини справи, колегія суддів вважає, що скасування заочного рішення від 02 грудня 2015 року не є підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, адже це не є істотною для справи обставиною, оскільки первісні правовстановлювальні документи на майно ОСОБА_2 та його право власності на земельну ділянку на теперішній час не скасовані, що підтверджується відповідями Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 10 квітня 2018 року №493405.72 та від 13 квітня 2018 року №493501.72.18 (а. с. 25, 26). Сам факт скасування заочного рішення суду від 02 грудня 2015 року не може вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Тому вказані обставини не є нововиявленими.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив у судовому засіданні всі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції й ухвалення постанови про задоволення заяви про скасування судового рішення за нововиявленими обставинами немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Бойко Наталії Іванівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 24 грудня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко