Провадження № 22-ц/812/578/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 квітня 2019 року м. Миколаїв

справа № 2-1077/2009

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

секретар судового засідання Лептуга С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, ухваленого 20 листопада 2009 року під головуванням судді Франчук О.Д. в приміщенні цього ж суду, у цивільній справі

за позовом

відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и в:

В липні 2009 року відкрите акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" (далі - ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", банк) звернулось з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 25 січня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/08-112/60271, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 26350 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,5% на рік, терміном на 240 місяців, з кінцевим терміном повернення 25 січня 2027 року.

При цьому, по даному кредитному договору 25 січня 2007 року було укладено договір поруки з ОСОБА_3, за яким останній поручився за вчасне та повне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань.

На забезпечення виконання зобов'язання по даному кредитному договору того ж дня між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1, що є власністю позичальника.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 порушує кредитні зобов'язання та має станом на 22 травня 2009 року заборгованість у розмірі 28041,79 доларів США, що еквівалентно 213 569 грн.08 коп., яка складається із: заборгованості по кредиту - 24548,84 дол. США (186 966,42 грн.), заборгованості за поточними відсотками - 226,99 дол. США (1728,78 грн.), заборгованості по платежам за відсотками - 2008,15 дол. США (15 294,27 грн.), пені за порушення строків повернення кредиту - 1257,81 дол, США ( 9 579,61 грн.), позивач просив суд достроково розірвати кредитний договір, стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 28041,79 дол. США, що еквівалентно 213 569 грн.08 коп. та судові витрати в розмірі 1958 грн.50 коп.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20 листопада 2009 року позов задоволено. Постановлено достроково розірвати кредитний договір № 014/08-112/60271 від 25 січня 2007 року та договір поруки № 014/08-112/60271/П1 від цього ж числа, стягнути на користь позивача солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 213569 грн.08 коп. боргу, а також 1958 грн.50 коп. судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що порушення позичальником умов договору, є підставою для покладення на відповідачів солідарного обов'язку повернути вказаний борг.

У квітні 2011 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що справу незаконно розглянуто за його відсутності, на момент розгляду справи він знаходився в СІЗО № 20 м. Миколаєва, просив рішення скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 серпня 2011 року рішення залишено без зміни.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що грошові кошти за кредитним договором вона брала в гривнях, а не в доларах США, а тому, відсутні підстави для стягнення боргу, сума якого нарахована згідно з курсом гривні до долара. Крім того, за рік до розгляду справи в суді, вона виплатила позивачеві грошові кошти, які отримала по кредитному договору, у гривнях у повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу позивачем подано відзив, в якому він заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що ОСОБА_1 не надавала до суду квитанцій про сплату заборгованості та не звіряла їх з розрахунком наданим позивачем, сторони в добровільному порядку погодили усі істотні та необхідні умови кредитного договору, у тому числі визначили валюту кредитування, відповідачем не надано жодного доказу та не доведено жодної обставини, які б спростовували позовні вимоги банку, а тому оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не з'явились. Вони повідомлені про час і місце судового розгляду, що підтверджується списком згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих поданих в Миколаїв-1 та відомостями з сайту «Пошук поштових відправлень» (http://ukrposhta.ua/vidslidkuvati-forma-poshuku).

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 відкласти розгляд справи на кінець травня 2019 року в зв'язку з виїздом за кордон, судом відмовлено, оскільки відповідачкою не надано належних доказів своєї відсутності в цей період, а також не зазначено причин такої тривалої відсутності за кордоном.

Від ОСОБА_3 клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

За такого, неявка відповідачів не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25 січня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», яке в подальшому перейменоване в акціонерне товариство (далі - АТ) «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/08-112/60271 за програмою кредитування «Житло в кредит на вторинному ринку» у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 26350 доларів США. Кредит надавався терміном на 240 місяців, з кінцевим терміном повернення 25 січня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,5% на рік (а.с.11-13).

Пунктом 5.1 кредитного договору передбачено зобов'язання позичальника щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані Банком проценти, шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань, на відповідний позичковий рахунок позичальника.

Пунктом 5.5 договору передбачено право банку на дострокове повернення суми кредиту, процентів та інших платежів у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту; відмови від зміни умов даного договору в порядку, передбаченому пунктами 1.4.,1.5.,6.2.,6.4. цього договору.

На забезпечення виконання зобов'язання по даному кредитному договору того ж дня між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки на квартиру № АДРЕСА_1, що є власністю позичальника ( а.с.24-27).

Крім того, по даному кредитному договору 25 січня 2007 року було укладено договір поруки № 014/08-112/60271/П1 з ОСОБА_3, за яким останній поручився за вчасне та повне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань (а.с.23).

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Статтями 553, 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом договору поруки поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники (пункт 3.1).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що ним виконані умови договору кредиту щодо надання ОСОБА_1 кредитних коштів в розмірі 26350 доларів США, однак остання порушує кредитні зобов'язання щодо своєчасного повернення коштів.

Заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилалась на те, що вона отримувала кредит у гривнах, а не у доларах США.

Між тим, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 надано кредитні кошти за її заявою на видачу готівки № 1 від 25 січня 2007 року (а.с. 8).

Такий порядок видачі коштів у іноземній валюті фізичним особам відповідає вимогам глави 3 розділу ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Національного банку України № 337 від 14 серпня 2003 року, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція про касові операції).

Доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що для встановлення факту отримання готівки судом має досліджуватись оригінал меморіального ордеру про отримання доларів США, не можуть братись до уваги.

За статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Отже, враховуючи положення Інструкції про касові операції, колегія суддів вважає, що меморіальний ордер, на який посилається відповідачка, не може вважатись належним доказом в розумінні статті 77 ЦПК України.

Доводів на спростування свого підпису на заяві на видачу готівки, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не зазначала.

За такого, твердження апелянта про те, що вона отримувала кредит у гривнах, спростовуються дослідженими у справі доказами.

Також є безпідставними доводи апелянта про те, що спірний кредит не міг банком надаватись у валюті.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказану обставину, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-190цс15.

При видачі ОСОБА_1 кредиту в доларах США ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» мав банківську ліцензію № 10, видану Національним банком України у 2006 році та письмовий дозвіл Національного банку України № 10-4 від 11 жовтня 2006 року.

Отже, на момент укладення спірної угоди чинне законодавство передбачало можливість видачі кредитів в іноземній валюті, а ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» мав відповідні дозволи на вчинення таких операцій.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-211цс17.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що на підставі кредитного договору від 25 січня 2007 року ОСОБА_1 отримала кредит в іноземній валюті - доларах США.

Відповідно до пункту 10.1 кредитного договору за порушення строків повернення кредитної заборгованості, процентів за користування кредитом та комісій, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення починаючи з наступного дня після закінчення строку виконання зобов'язань, зазначеного в цьому договорі.

Згідно наданого позивачем розрахунку, відповідач належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із чим станом на 22 травня 2009 року утворилась заборгованість у розмірі 28041,79 доларів США, що еквівалентно 213569 грн. 08 коп., яка складається із: (заборгованості по кредиту - 24548,84 дол. США (186 966,42 грн.), заборгованості за поточними відсотками - 226,99 дол. США (1728,78 грн.), заборгованості по платежам за відсотками - 2008,15 дол. США (15 294,27 грн.), пені за порушення умов договору - 1257,81 дол, США ( 9 579,61 грн.).

Зазначений розрахунок боргу підтверджується довідкою про заборгованість (а.с. 44) та витягом про рух коштів на рахунку ОСОБА_1 (а.с. 139-145).

Доводів на спростування розрахунку банку відповідачка не надала.

За таких обставин судом першої інстанції наведено розрахунки заборгованості за кредитним договором, у тому числі процентів та пені, в іноземній валюті з переведенням її в національну за курсом, установленим НБУ на час розрахунку.

Такий висновок суду є правильним, відповідає обставинам справи та дослідженим по справі доказам, а також узгоджується з вимогами частини другої статті 192, частини третьої статті 533 ЦК України та статті 5 Декрету.

Розгляд справи судом за відсутності відповідачки ОСОБА_1, яка не була повідомлена належним чином про дату, час і місце засідання суду, не може бути достатньою обставиною для скасування рішення суду за правилами пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України, оскільки відповідачка свою апеляційну скаргу такою підставою не обґрунтовувала.

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20 листопада 2009 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 03 квітня 2019 року.