ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/802/19 Справа № 199/1680/17 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Перфілова Олена Анатоліївна - про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсним.

Позов мотивований тим, що 26 травня 2014 року між відповідачем ОСОБА_3 та позивачкою, було укладено попередній договір стосовно купівлі-продажу домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 та узгоджені наступні умови продажу, а саме: ціна домоволодіння - 62 000,00 доларів США; аванс у розмірі 1 000.00 доларів США та 25 000,00 доларів США (доповнення від 10.06.14 р.); дата укладання договору купівлі-продажу 26.08.14 р.; вселення відповідача до домоволодіння до укладання договору купівлі-продажу.

26.05.2014 року відповідачем отримана сума авансу у розмірі 1 000 доларів США, а 10.06.2015 року, на підставі доповнення до договору, отримана сумма додаткового авансу у розмірі 25 000 доларів США.

Позивач зазначав, що договір купівлі-продажу житлового будинку між нею та відповідачем укладено не було, ніякого зобов'язання у неї з виплати відповідачу вартості будинку не виникло, тому вважає передані кошти відповідачу авансом. Бажаючи врегулювати питання мирним шляхом, позивач неодноразово телефонувала, зустрічалася з відповідачем, щоб вирішити їх позасудовим шляхом, але відповідачем на теперішній час сума авансу позивачу так і не повернута, відповідач взагалі перестав контактувати з позивачем. У зв'язку з чим 31 серпня 2015 року позивач був змушений подати позовну заяву за захистом права власності шляхом стягнення грошей (переданного авансу) з відповідача ОСОБА_3. Так, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2016 року позовні вимоги задоволено, а саме стягнуто з відповідача ОСОБА_3 суму сплаченого додаткового авансу у розмірі 25 000 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 15.03.2016р. становить 662 935грн., а також суму сплаченого судового збору у розмірі 3654 грн.

На момент слухання справи у володінні позивача знаходилось нерухоме майно, а саме: домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1., а також земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

21 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. посвідчено договір купівлі-продажу нерухомого майна серія та номер 3609, а саме домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1. Того ж дня приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Перфіловою Оленою Анатоліївною посвідчено договір купівлі продажу нерухомого майна серія та номер 3606, а саме земельної ділянки, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, продавцем за даними договорами є ОСОБА_3, а покупець - ОСОБА_1.

Позивач зазначав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані за однією адресою, а тому вважає, що відповідачі по справі є родичами, та відчужуючи належне на праві власності нерухоме майно ОСОБА_3, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивача, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення, та укладення зазначеного договору купівлі-продажу було здійснено з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. У зв'язку з цим позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу майна серія та номер 3609 від 21 жовтня 2016 року, щодо придбання домоволодіння яке розташоване за адресою АДРЕСА_1, визнати недійсним договір купівлі-продажу майна серія та номер 3606 від 21 жовтня 2016 року, щодо придбання земельної ділянки яка розташоване за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2017 року позовні вимоги задоволено та ухвалено визнати недійсним договір купівлі-продажу майна серія та номер 3609 від 21 жовтня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо придбання домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі-продажу майна серія та номер 3606 від 21 жовтня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо придбання земельної ділянки яка розташоване за адресою АДРЕСА_1; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачі по справі на момент укладання спірних договорів зареєстровані за однією адресою, а тому є всі підстави вважати, що відповідачі по справі є близькими особами (доказів протилежного суду не надано), тобто відчужуючи належне на праві власності нерухоме майно ОСОБА_3, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивача, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення. Таким чином, спірні договори купівлі-продажу майна уклали сторони, які є близькими родичами, а тому суд вважає, що данні правочини направлений не на реальне настання правових наслідків, а на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2016 року по справі 204/5870/15-ц, яке набрало законної сили, позовні вимоги задоволено, а саме стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого додаткового авансу у розмірі 25 000 долл. США, що згідно з курсом НБУ станом на 15.03.2016р. становить 662 935грн., а також суму сплаченого судового збору у розмірі 3 654 грн.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На момент слухання справи у володінні позивача знаходилось нерухоме майно, а саме: домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1., а також земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

21 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Перфіловою Оленою Анатоліївною посвідчено договір купівлі-продажу нерухомого майна серія та номер 3609, а саме домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1. Того ж дня приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Перфіловою Оленою Анатоліївною посвідчено договір купівлі продажу нерухомого майна серія та номер 3606, а саме земельної ділянки, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, продавцем за даними договорами є ОСОБА_3, а покупець - ОСОБА_1.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що відповідачі по справі на момент укладання спірних договорів зареєстровані за однією адресою, а тому є всі підстави вважати, що відповідачі по справі є близькими особами (доказів протилежного суду не надано), а також відчужуючи належне на праві власності нерухоме майно ОСОБА_3, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивача, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення. Таким чином, суд вважає, що данні правочини направлені не на реальне настання правових наслідків, а на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близької людини з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Як встановлено судом, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2016 року по справі 204/5870/15-ц, яке набрало законної сили, позовні вимоги задоволено, а саме стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого додаткового авансу у розмірі 25 000 долл. США, що згідно з курсом НБУ станом на 15.03.2016р. становить 662 935грн., а також суму сплаченого судового збору у розмірі 3 654 грн.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У справі, яка переглядається, відповідно до матеріалів справи та встановлених обставин вбачається, що ОСОБА_3, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно, був обізнананий про судове рішення щодо стягнення вищевказаної заборгованості і міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Тобто, спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які на момент укладання спірних договорів зареєстровані за однією адресою та які не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами і відчужили майно з метою його подальшого збереження від реалізації в рахунок погашення заборгованості, що дає підстави для визнання такого договору недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтами не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтами норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційних скарг є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко