Єдиний унікальний номер судової справи 487/3759/17
Номер провадження 22-ц/812/525/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

01 квітня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

представника позивача - Гофман О.Є.,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 23 листопада 2018 року, під головуванням судді Кузьменка В.В., в приміщені цього ж суду о 10 год. 28 хв., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25 березня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України»), правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_4 укладено договір відновлювальної кредитної лінії №16, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 620 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 23% річних, на строк до 24 березня 2014 року.

З метою забезпечення виконання умов за вищевказаним договором, цього ж дня між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., зареєстрований в реєстрові за №740, за умовами якого останній передав в іпотеку банку належне йому на праві власності майно, а саме: житловий будинок та належні до нього відповідні надвірні будівлі, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Взятий на себе обов'язок банк виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_4 належним чином своїх договірних зобов'язань не дотримав, у зв'язку із чим станом на 02 лютого 2017 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 1 793 546 грн. 46 коп., з яких: 620 000 грн. - заборгованість за кредитом, 233 588 грн. 88 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 7 439 грн. 90 коп. - комісія, 932 517 грн. 68 коп. - пеня.

Також відповідно до ст.625 ЦК України банком нарахована відповідачу сума інфляційних втрат в розмірі 896 030 грн. 21 коп. та 125 626 грн. 22 коп. - три проценти річних від прострочених сум заборгованості.

Крім того, в порушення умов договору іпотеки від 25 березня 2009 року ОСОБА_4 не застрахував предмет іпотеки, у зв'язку із чим з останнього підлягає стягненню на користь банку штраф у розмірі 86 102 грн. 88 коп.

У зв'язку із вищезазначеним загальна заборгованість відповідача перед банком складає 2 901 305 грн. 77 коп.

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ «Державний ощадний банк України», просило в рахунок погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії №16 від 25 березня 2009 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок та належні до нього відповідні надвірні будівлі, розташовані по АДРЕСА_1, вартість якого, згідно проведеної за замовленням банку незалежної оцінки, станом на 27 лютого 2017 року становить 2 019 517 грн. та який належить позичальнику ОСОБА_4 на праві власності.

Також позивач просив стягнути з відповідача 2 500 грн. витрат понесених банком у зв'язку із виконанням незалежної оцінки предмета іпотеки.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначав, що вже є судове рішення про стягнення з відповідача заборгованості за зазначеним договором, а тому звернення стягнення на предмет іпотеки фактично буде подвійним стягненням. Окрім того ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2017 року розстрочено виконання рішення про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості на 36 місяців, яке відповідачем належним чином виконується, а тому підстав для задоволення позову немає.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 листопада 2018 року у задоволені позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що суд не встановив наявність юридичних підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов договору відновлювальної кредитної лінії №16 від 25 березня 2009 року та договору іпотеки від 25 березня 2009 року.

Так, ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2017 року, яка набрала законної сили, було розстрочено виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва суду від 20 січня 2012 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь банку заборгованості за кредитним договором в сумі 859 186 грн. 24 коп. Позичальник належним чином виконує умови ухвали про розстрочку виконання судового рішення, тому правові підстави для звернення стягнення на спірний предмет іпотеки відсутні.

В апеляційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту та іпотечний договір, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитного договору та договору іпотеки.

З матеріалів справи убачається, що 25 березня 2009 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_4 у простій письмовій формі укладено договір відновлювальної кредитної лінії №16, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 620 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 23% річних, на строк до 24 березня 2014 року (том 1 а.с.16-18).

З метою забезпечення виконання умов за вищевказаним договором, цього ж дня між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., зареєстрований в реєстрі за №740, за умовами якого останній передав в іпотеку банку належне йому на праві власності майно, а саме: житловий будинок та належні до нього відповідні надвірні будівлі, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.23-26).

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 січня 2012 року стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_6 в солідарному порядку на користь ВАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії - Миколаївське обласне управління, заборгованість за кредитним договором у розмірі 859 186 грн. 24 коп. Стягнуто ОСОБА_6 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Миколаївське обласне управління, штраф у розмірі 26 912 грн. 43 коп. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь держави з кожного по 1 614 грн. 50 коп. судового збору (том 1 а.с.141).

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 10 квітня 2013 року рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 січня 2012 року в частині стягнення з ОСОБА_6 в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором в сумі 859 186 грн. 24 коп. на користь ВАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії - Миколаївське обласне управління, і особисто з ОСОБА_6 штраф в сумі 26 912 грн. 43 коп. на користь ВАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії - Миколаївське обласне управління, а також стягнення з ОСОБА_6 на користь держави судового збору в сумі 1 614 грн. 50 коп. скасовано. Провадження в зазначеній частині закрито (том 1 а.с.142-144).

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2017 року розстрочено виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії - Миколаївське обласне управління, заборгованості за кредитним договором в сумі 859 186 грн. 24 коп. строком на 36 місяців з оплатою рівними платежами щомісячно з 13 січня 2018 року по 18 311 грн., а також внесенням разового платежу 10 січня 2018 року в сумі 200 000 грн. (том 1 а.с.128).

Вирішуючи питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки за умови розстроченого виконання судового рішення зі стягнення заборгованості за основним зобов'язанням, забезпеченим іпотекою, колегія суддів виходить з наступного.

Суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні (ст.217 ЦПК України 2004).

За наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення (ч.1 ст. 373 ЦПК України 2004).

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори (п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі позначення цього документу у редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов'язків, - ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду (ч.5 ст.11 ЦК України).

Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч.ч.1,2 ст.14 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ч.1 ст.572 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом (ч.1,3 ст.575 ЦК України).

У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором (ст.589 ЦК України).

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановл ено договором або законом (ч.1,2 ст.590 ЦК України).

У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі (ч.4 ст.590 ЦК України).

Заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет застави: 1) у разі порушення заставодавцем правил про наступну заставу; 2) у разі порушення заставодавцем правил про розпоряджання предметом застави; 3) в інших випадках, встановлених договором (частина друга статті 592 ЦК України).

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку»).

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання (ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку). Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування, у тому числі витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки (ч.3 ст.7 Закону України «Про іпотеку»).

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 Закону України «Про іпотеку» (ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку»).

У разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (ч.1 ст.12 Закону України «Про іпотеку»).

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема на підставі рішення суду (згідно із ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до пункту 1.2 іпотечного договору від 25 березня 2009 року в забезпечення зобов'язань за кредитним договором позивачем прийнято в іпотеку спірний предмет іпотеки. Пункт 3.1.3. іпотечного договору від 25 березня 2009 року передбачає, що банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому даним договором, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язання за договором відновлювальної кредитної лінії.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання, яким, зокрема, є іпотека.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №921/107/15-г/16 (провадження №12-117гс18), наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов'язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Разом з тим, суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду.

При цьому слід зазначати, що відповідно до п.41, п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Як зазначалось вище, ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2017 року розстрочено виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії - Миколаївське обласне управління, заборгованості за кредитним договором. Вказана ухвала набрала законної сили та в апеляційному порядку не переглядалась.

З пояснень представника позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції слідує, що банк погодився з такою ухвалою суду, а також визначеним судом порядком виконання судового рішення про стягнення заборгованості. В свою чергу відповідач виконав вимоги ухвали в частині внесення разового платежу в сумі 200 000 грн. та щомісячних платежів.

З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором убачається, що загальний розмір заборгованості за основною сумою зменшився до 472 444 грн. 88 коп., розмір заборгованості за комісію зменшився до 4 649 грн. 90 коп., а заборгованості за відсотками взагалі не нараховано (протилежного суду не надано, том 1 а.с.213).

При цьому, при визначенні розміру заборгованості позичальника за кредитним договором, в рахунок якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів вважає, що до складу цієї заборгованості не входить сума, яка нарахована позивачем на підставі ст.625 ЦК України, з огляду на наступне.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Договором іпотеки забезпечено тільки виконання зобов'язань ОСОБА_4 за договором відновлюваної кредитної лінії №16 від 25 березня 2009 року, проте умови договору іпотеки не передбачають забезпечення відповідальності боржника на підставі ст.625 ЦК України за несвоєчасне погашення основного богу.

Отже, враховуючи факт виконання відповідачем судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також зважаючи на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки, і як наслідок - виселення громадян з жилих приміщень, є крайнім заходом впливу на боржників, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про недоцільність його застосування у даному спорі є вірним та обґрунтованим, з врахуванням правил ст.39 вищевказаного Закону України «Про іпотеку» та загальних засад цивільного законодавства.

За вказаних обставин не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення витрат за проведення незалежної оцінки нерухомого майна, оскільки вони похідні від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається позивач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 03 квітня 2019 року