Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 756/547/16-ц

провадження № 61-12211св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Перша Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 04 червня 2019 року у складі судді Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Перша Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Л. І., про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання заяви про відмову від спадкування недійсною, в обґрунтування якого зазначив, що на час смерті його матері ОСОБА_5 він проживав разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , спадкоємцями після її смерті є позивач та його брат ОСОБА_2

Спадщина, що відкрилась після смерті матері позивача, складається з двох квартир: квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 .

Брат позивача ОСОБА_2 у встановлений законодавством шестимісячний строк звернувся до Першої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Скориставшись пригніченим після смерті матері станом позивача та своїми зв`язками у медичній сфері, ОСОБА_2 разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 викрали особисті документи ОСОБА_1 та всупереч його волі здали на лікування до реабілітаційного центру «Хочу Жити». 25 серпня 2015 року під тиском відповідачів і робітників центру позивач був змушений підписати відмову від спадщини після смерті матері. Документи йому ОСОБА_2 та його дружина повернули тільки після заяви від позивача до органів внутрішніх справ про шахрайство та викрадення, і ОСОБА_2 вже виставив на продаж спадкове майно.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 (з урахуванням уточненої позовної заяви) просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 16 жовтня 2015 року Київською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 за № 2818, видавник Лазарєва Л . І. ; скасувати реєстраційний запис № 25/2015 та № 00 в реєстрі прав на нерухоме майно; визнати недійсною заяву про відмову від спадщини від 25 серпня 2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л. І., в порядку забезпечення позовних вимог накласти арешт на дві квартири.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду із роз`ясненням права звернутися до суду повторно після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду; скасовано заходи забезпечення позову у вигляді арешту на квартири.

Приймаючи ухвалу від 14 листопада 2018 року, суд першої інстанції виходив з того, що в судове засідання, призначене на 13 листопада 2018 року на 14 год 30 хв, позивач з представником не з`явились, про дату, місце та час були повідомлені належним чином та своєчасно, про що свідчить розписка (а. с. 151 т. 2). В судове засідання, призначене на 14 листопада 2018 року на 14 год 30 хв, позивач з представником повторно не з`явились, про дату, місце та час були повідомлені належним чином та своєчасно, про що свідчить розписка (а. с. 151 т. 2). У судовому засіданні 14 листопада 2018 року представник відповідачів ОСОБА_6 заявив клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, враховуючи повторну неявку позивача, та просив скасувати заходи забезпечення позову.

Враховуючи повторність неявки в судові засідання належним чином повідомленого позивача та його представника, які були присутні при визначенні резервної дати та обізнані про те, що спір вирішується судом, суд вважав, що позивач недобросовісно користується своїми процесуальними права, оскільки ані 13 листопада 2018 року, ані 14 листопада 2018 року в судове засідання не з`явився та причини неявки не повідомив, однак відповідачем у визначені дати були забезпечена присутність представника та свідків, а тому суд першої інстанції, керуючись статтею 158 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України, дійшов висновку, що позовну заяву необхідно залишити без розгляду та скасувати заходи забезпечення позову, накладені судом відповідно до ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року, задовольнивши клопотання представника відповідача.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 червня 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року.

В обґрунтування своєї ухвали від 04 червня 2019 року апеляційний суд зазначив, що позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 14 травня 2019 року подав апеляційну скаргу, яка не оплачена судовим збором, крім того із пропуском строків, визначених статтею 354 ЦПК України.Вказана апеляційна скарга була розглянута суддею Київського апеляційного суду ухвалою від 15 березня 2019 року, де апелянту було повернуто апеляційну скаргу у зв`язку з не усуненням недоліків.

У період із 14 листопада 2018 року по 15 березня 2019 року ОСОБА_1 , безпосередньо, чи через свого представника - адвоката Падуна Р. В., не дивлячись на те, що були обізнані про подання ними позовної заяви до суду першої інстанції, не продемонстрували належної сумлінності у захисті своїх власних інтересів, не цікавились її подальшим розглядом, не отримували направлену судом кореспонденцію. Це свідчить про невиконання позивачем своїх процесуальних обов`язків.

Приймаючи до уваги те, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2019 року апеляційна скарга була розглянута та її визнано неподаною та повернуто апелянту ОСОБА_1 , ту обставину, що апелянт не цікавився провадженням своєї справи, апеляційний суд вирішив відмовити у відкритті апеляційного провадження відповідно до вимог частини другої статті 358 ЦПК України.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У липні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся через канцелярію Касаційного цивільного суду до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 червня 2019 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Щодо порушень судом апеляційної інстанції касаційна скарга мотивована посиланням на Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, тим, що у справі є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 299), на якому стоїть дата вручення - 22 січня 2019 року і написане прізвище « ОСОБА_1 » у графі отримувач, однак у справі позивач та відповідач мають однакові прізвища, оскільки є братами, а тому достеменно встановити, що відправлення вручались саме ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 , неможливо. Позивач повідомляв суд, що за адресою, за якою він зареєстрований, проживає його брат з дружиною. Відповідно, на думку заявника, судом апеляційної інстанції на підставі надзвичайного формалізму порушено принцип верховенства права. Послідовне позбавлення права позивача користуватись квартирою, де він був зареєстрований, позбавило його можливості на отримання поштової кореспонденції із суду, що мало наслідком залишення позову без розгляду та відмову у відкритті апеляційного провадження.

У серпні 2018 року на адресу Верховного Суду від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , в якому, посилаючись на законність оскаржуваної ухвали апеляційного суду, просить залишити касаційну скаргу без задоволення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року, відкрито касаційне провадження у справі в частині оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 04 червня 2019 року, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції та надано учасникам справи строк для подання відзиву.

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною четвертою статті 411 ЦПК України передбачено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга (в частині оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 04 червня 2019 року) підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Частинами другою, третьою і четвертою статті 357 ЦПК України передбачено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу. Апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (частина друга статті 358 ЦПК України).

У рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A № 93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду. Попри те, що остаточне рішення щодо дотримання вимог Конвенції про права людини належить Суду, він не повинен підміняти оцінку, зроблену національними органами, будь-якою іншою оцінкою того, що має бути найкращою стратегією у цій сфері. Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та ціллю, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Кордова проти Італії» (№ 1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява № 40877/98, п. 54, ECHR 2003-I, рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку, які вважаються поважними і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку. Суд, здійснюючи правосуддя, наділений повноваженнями, керуючись верховенством права та основними засадами судочинства, надати оцінку наведеним стороною обставинам на предмет поважності причин пропуску строку, оцінити чи поновлення такого строку не буде втручанням у принцип юридичної визначеності, та враховуючи баланс суспільного та приватного інтересу, дійти висновку про можливість (неможливість) відновлення строку на апеляційне оскарження.

Вимоги наведених норм ЦПК України у взаємозв`язку з принципом юридичної визначеності унеможливлюють розгляд справи по суті до вирішення питання щодо пропущеного строку апеляційного оскарження.

При цьому по кожній окремій апеляційній скарзі вчиняються окремо процесуальні дії, які передбачені для апеляційного суду. Подача нової апеляційної скарги, якщо це не заборонено ЦПК України, не є зловживанням процесуальними правами, а є вчиненням дозволених процесуальним законом процесуальних дій.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

У справі, яка розглядається, ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року (а. с. 162-163 т. 2), яку отримав 05 грудня 2018 року (довідковий лист у справі т. 2), подав на неї апеляційну скаргу 18 грудня 2018 року (а. с. 166-167 т. 2).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 грудня 2018 року (а. с. 170-171 т. 2) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з тим, що апелянт не звертався із заявою чи клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження та не додав копію апеляційної скарги і доданих письмових матеріалів відповідно до кількості учасників справи, та надано строк протягом десяти днів з моменту отримання копії цієї ухвали на усунення недоліків.

Зазначена ухвала Київського апеляційного суду від 28 грудня 2018 року направлена супровідним листом від 28 грудня 2018 року № 22-ц/824/6279/2018 ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_4 (а. с. 172 т. 2).

Згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення зазначену ухвалу вручено 22 січня 2019 року особисто за адресою: АДРЕСА_4 , про що свідчить підпис «ОСОБА_1» на його зворотному боці (а. с. 173 т. 2).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 березня 2019 року (а. с. 174 т. 2) апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто, оскільки копія ухвали суду апеляційної інстанції про усунення недоліків від 28 грудня 2018 року отримана ОСОБА_1 22 січня 2019 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, а станом на 15 березня 2019 року апелянтом недоліки апеляційної скарги не усунуто.

ОСОБА_1 повторно подав 14 травня 2019 року апеляційну скаргу на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року, разом із заявою про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження (а. с. 178-187 т. 2). У цій заяві апелянт зазначає, що не був повідомлений належним чином про судове засідання 14 листопада 2018 року в суді першої інстанції, отже, немає підстав вважати його неявку повторною та залишати позов без розгляду на цій підставі. При цьому ухвалу суду апеляційної інстанції від 28 грудня 2018 року про усунення недоліків було направлено на адресу апелянта, за якою він не проживає, а проживають відповідачі, які поставили підпис про її отримання, а сам ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_5 . Таким чином, позивач не знав і не міг знати про зазначену ухвалу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 травня 2019 року (а. с. 190-191 т. 2) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору та надано строк у десять днів з моменту отримання цієї ухвали для усунення зазначених недоліків.

Представник ОСОБА_1 надав до Київського апеляційного суду 31 травня 2019 року заяву про усунення недоліків згідно з ухвалою суду апеляційної інстанції від 24 травня 2019 року (а. с. 193 т. 2).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 червня 2019 року (а. с. 195-196 т. 2) у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою позивача на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року відмовлено, в обґрунтування чого апеляційний суд зазначив, що при дослідженні матеріалів справи судом було встановлено, що в період із 14 листопада 2018 року по 15 березня 2019 року ОСОБА_1 , безпосередньо чи через свого представника - адвоката Падун Р. В., не дивлячись на те, що були обізнані про подання ними позовної заяви до суду першої інстанції, не продемонстрували належної сумлінності у захисті своїх власних інтересів, не цікавились її подальшим розглядом, не отримували направлену судом кореспонденцію, це свідчить про невиконання позивачем своїх процесуальних обов`язків.

При цьому апеляційний суд при відмові у відкритті провадження посилався на частину другу статті 358 ЦПК України, яка встановлює, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Отже, апеляційний суд взагалі не дослідив причин пропуску апелянтом строку на апеляційне оскарження, про які він зазначив у своїй заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження від 14 травня 2019 року, по суті її не розглянувши, не надав жодної оцінки доводам апелянта щодо неповідомлення його про судове засідання в суді першої інстанції, призначене на 14 листопада 2018 року, те, що він не отримував оскаржувану ухвалу 14 листопада 2018 року, а ухвала апеляційного суду від 28 грудня 2018 року про усунення недоліків була надіслана йому за адресою, за якою він не проживає, а також застосував норму процесуального права (частина друга статті 358 ЦПК України), яка не підлягає застосуванню до цих обставин.

У результаті зазначеного право заявника на доступ до правосуддя, проголошене статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції, було порушено.

Частиною четвертою статті 411 ЦПК України передбачено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).

За умови обмеження реалізації права заявника на апеляційне оскарження судового рішення, ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Під час продовження розгляду справи апеляційний суд має врахувати викладене вище, повторно вирішити питання про відкриття апеляційного провадження із викладенням обґрунтованих мотивів відкриття провадження у справі чи відмови у відкритті провадження.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 04 червня 2019 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
Г. І. Усик
В. В. Яремко