Провадження № 2/761/1744/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

09 грудня 2019 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Горюк В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

16.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.10.1994 року. При цьому, на даний час у вказаній квартирі значиться зареєстрованою дочка позивача, яка більше одного року без поважних причин в ній фактично не проживає, з реєстрації в добровільному порядку не знімається, витрат по квартирній платі та платі за комунальні послуги не несе, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 03.12.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх у повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи не заперечила.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, свого представника до суду не направила, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомила та відзиву не подала.

Враховуючи, що представник позивача не заперечила проти проведення заочного розгляду справи, при цьому, належним чином повідомлена відповідачка в судове засідання не з`явилась, відзиву не подала, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що на момент подання позову позивач був власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.10.1994 року Фондом комунального майна Радянського району м.Києва згідно з (розпорядженням) наказом від 25.10.1994 року № 9888.

З довідки про реєстрацію місця проживання особи № 34832835, виданої 09.11.2018 року за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА, вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 значиться зареєстрованою з 21.11.1995 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, посилаючись на те, що відповідачка зареєстрована, але без поважних причин більше одного року не проживає у даній квартирі, добровільно з реєстрації не знімається та витрат по квартирній платі і платі за комунальні послуги не несе, позивач вважає, що це створює йому перешкоди у здійсненні права власності, а тому звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім ї.

Згідно до вимогами ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Таким чином, коли член сім`ї без поважних причин понад один рік не проживає в житловому приміщені та не бере участь у витратах по утриманню будинку (квартири), а також за наявності інших обставин, які мають істотне значення в такому випадку власник житла має право звернутися до суду з позовною заявою про визнання члена своєї сім`ї таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 11.09.2019 року позивач та ОСОБА_3 уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 , за яким позивач подарував, а ОСОБА_3 прийняла у дарунок вказану квартиру.

11.09.2019 року на підставі вказаного договору приватним нотаріусом КМНО Сташковою А.Г. прийнято рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на подаровану позивачем квартиру (номер запису 33170884), що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності.

Тобто, що під час розгляду справи власником квартири АДРЕСА_1 стала ОСОБА_3 , однак ні стороною позивача, ні новим власником квартири у відповідності до ч.1 ст. 55 ЦПК України клопотання щодо залучення правонаступника не заявлено.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи, що позивачем є особа, якій на даний час не належить квартира АДРЕСА_1 , у якій значиться зареєстрованою відповідачка, а отже жодних його прав, пов`язаних з володінням, користуванням та розпорядженням даним нерухомим майном не порушено, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, а тому відмовляє в його задоволенні.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 289, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а також рішення може бути оскаржене позивачем до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: