ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №520/17342/18

Апеляційне провадження №22-ц/813/7177/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів-Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря -Сороколет Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Павлишина Юрія Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01 липня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Шенцевої О. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та відзив на позов

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області (далі-управління ВДФСС в Одеської області, Фонд) про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 , який за життя захворів на професійне захворювання «пневмоконіоз», в зв`язку з чим вона звернулась до Фонду із заявою про призначення їй страхових виплат, у задоволенні якої їй було відмовлено.

За захистом своїх прав вона звернулась до Суворовського районного суду м.Одеси , який своїм рішенням від 18 грудня 2014 року (справа №523/2830/14) встановив причинний зв`язок смерті її чоловіка з його професійним захворюванням.

Крім того, рішенням Київського районного суду м.Одеси від 19 лютого 2018 року (справа №520/8530/17) визнано протиправною бездіяльність Фонду та зобов`язано призначити їй страхові виплати у зв`язку зі смертю чоловіка ОСОБА_2 , починаючи з 01 листопада 2011 року, в розмірі 2 096,78 грн., щомісячно, довічно.

Посилаючись на те, що відповідач з 07 травня 2015 року ухилявся від призначення страхових виплат, переклав свої обов`язки на неї, не витребував документи, що знаходились на непідконтрольної Україні території, які вона не змогла надати Фонду, позивач просила суд стягнути з управління ВДФСС в Одеської області на її користь за період з 01 листопада 2011 року по 01 жовтня 2018 року:

- компенсацію втрати доходів у розмірі 129 310,35 грн., з причин затримання щомісячних виплат на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати»;

- відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України - три проценти річних від простроченої суми затримання щомісячних страхових виплат, що складає 17 543 грн.

Крім того, просила стягнути з відповідача на її користь 15 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що в зв`язку з бездіяльністю та недбалістю відповідача вона з 07 травня 2015 року не мала можливості отримати страхові виплати, відповідач ухилявся від розгляду цих питання, не приймав жодної постанови, як цього вимагає закон, не виконував своїх обов`язків по розгляду питання щодо призначення страхових виплат (а.с.1-15).

У відзиві на позов управління ВДФСС в Одеської області просило суд відмовити у позові.

Зокрема, представник Фонду посилався на те, що рішення суду від 19 лютого 2018 року ними виконано. Після набрання рішення Київського районного суду м.Одеси від 19 лютого 2018 року законної сили, за платіжним дорученням від 02 жовтня 2018 року на відповідний рахунок позивачці перераховано кошти в розмірі 169 839,18 грн., виходячи із суми щомісячних виплат 2 096,78 грн. за період з 01 листопада 2011 року по 31 липня 2018 року. На підставі того ж рішення суду позивачці призначено з 01 жовтня 2018 року щомісячні страхові виплати в розмірі 2096,78 грн., довічно.

Вимоги позивачки щодо компенсації втрати частини грошових доходів з порушенням терміну їх виплати та застосування до цих виплат ч.2 ст.625 ЦК України є незаконними, відшкодування страхових виплат не є борговим та грошовими зобов`язаннями на які розповсюджується вказана стаття.

Позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки до позову не надано жодного письмового доказу, який би свідчив про негативний вплив на фізичне чи психічне здоров`я позивачки внаслідок незаконних дій Фонду (а.с.143-147).

Короткий зміст судового рішення першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 01 липня 2019 року у позові відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що рішенням Київського районного суду м.Одеси від 19 лютого 2018 року зобов`язаноуправління ВДФСС в Одеській області призначити ОСОБА_1 страхові виплати у зв`язку із смертю чоловіка, починаючи з 01листопада 2011 року в розмірі 2 096,78 грн., щомісячно, довічно. Про застосування коефіцієнту підвищення страхових виплат під час перерахування розміру щомісячних страхових виплат ОСОБА_1 в судовому рішенні не зазначено, тому інфляційні втрати не підлягають задоволенню.

На правовідносини загальнообов`язкового державного соціального страхування, що виникли між ОСОБА_1 та Фондом не розповсюджується дія ч.2 ст. 625 ЦК України.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди позивачкою не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про спричинення їй діями відповідача моральної шкоди (а.с.193-197).

Короткий зміст доводів апеляційної скарги та відзив на скаргу

В апеляційній скарзі адвокат Павлишин Ю.М. в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити в повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що:

- позивачка неодноразово зверталася до відповідача про призначення страхової виплати в зв`язку із смертю чоловіка;

- вона немала можливості надати всі документи до Фонду, оскільки на сьогоднішній день не визначений механізм передачі документів з окупованої території;

- відповідно до ст.43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі-Закон№1105), якщо застрахований або член його сім`ї за станом здоров`я чи з інших причин не спроможний сам одержати документи які потрібні Фонду, їх одержує відповідний страховий експерт Фонду;

- ч.2ст.625 ЦК України поширюється на всі грошові зобов`язання, що підтверджено постановами: Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року по справі №646/14523/15(провадження №14-591цс18), від 16 травня 2018 року по справі №686/21962/15; постановами: Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року по справі №6-113цс14, від 06 липня 2016 року по справі № 6-1946цс15;

- рішенням суду від 19 лютого 2018 року стягнуто з відповідача грошове зобов`язання, його розмір, яке своєчасно належним чином відповідачем не виконано, є грошовим, тому до цих грошових зобов`язань застосовується ч.2 ст. 625 ЦК України;

- відмова суду у відшкодуванні моральної шкоди є незаконною. Оскільки позивачка довгий час намагалася переконати відповідача у тому, що він повинен виконувати вимоги ст.43 вказаного Закону, що він ігнорував її многократні звернення, що викликало у неї відчуття беззахисності,розчарування,непевності за своє майбутнє,безпорадності, приниження, утрату віри в торжество права і силу закону. Вона пенсіонер, інвалід 3 групи, для підтримання здоров`я їй не вистачало коштів на ліки та харчування. Весь час незаконної затримки з 2011 року вона була позбавлена державної підтримки у вигляді страхових виплат, на які мала повне право розраховувати, що погіршило її рівень життя та спричинило значні негативні зміни у житті (а.с.205-217).

У відзиві на апеляційну скаргу представник управління ВДФСС в Одеської області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Зокрема, крім доводів, які викладені у відзиві на позов, посилався на те, що:

- рішення суду від 19 лютого 2018 року виконано відповідачем в повному обсязі, тому відсутня затримка терміну виплати та призначення страхових виплат з боку Фонду;

- представник позивачки помилково ототожнює поняття «призначення страхових виплат» з поняттям «виплата (проведення) страхових виплат», тому на ці правовідносини не застосовується ст.625 ЦК України;

- Фонд не є державним органом (ст.4Закону №1105). Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі Статуту, який затверджено правлінням. Кошти Фонду не включаються до складу Державного бюджету України та використовуються тільки за цільовим призначенням;

- позивачкою не надано доказів спричинення моральної шкоди діями відповідача (а.с.231-236).

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Правильно відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення допустив протиріччя, зазначивши, що її позовні вимоги підлягають задоволення, тому підстави для відмови у позові мають бути викладені у такій редакції.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який за життя хворів на професійне захворювання - пневмоконіоз.

Відповідно до висновку обласної профпатології МСЕК м.Донецька від 14 листопада 1995 року ОСОБА_2 встановлено 45% втрати професійної працездатності і встановлена третя група інвалідності безстроково, що підтверджено довідкою від 29 серпня 1996 року та 14 листопада 1995 року, актом розслідування хронічного професійного захворювання від 22 листопада 1995 року. Професійне захворювання пов`язане з хворобою легенів (а.с.24,28).

За життя ОСОБА_2 перебував на обліку у ВД ФССНВ та ПЗ м.Кіровське Донецької області, отримував страхові виплати, а тому 16 березня 2012 року позивачка завернулась до Фонду з заявою про призначення їй страхових виплат. В цей же день Фондом було надане направлення на ОСОБА_3 для встановлення причино-наслідкового зв`язку між смертю потерпілого та профзахворюванням (а.с.21).

Рішенням Одеської обласної МСЕК №2 від 31 липня 2012 року встановлено, що причинний зв`язок між смертю та професійним захворюванням відсутній, згідно з актом №11 від 31 липня 2012 року.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 18 грудня 2014 року скасовано акт №11 від 31 липня 2012 року, прийнятий обласною МСЕК №2 м.Одеси про не встановлення зв`язку смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його професійним захворюванням пневмоконіоз.

Скасовано рішення обласної МСЕК №2 м.Одеси від 31 липня 2012 року про не встановлення зв`язку смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , з його професійним захворюванням, встановлено причинний зв`язок смерті ОСОБА_2 , з його професійним захворюванням пневмоконіоз.

Зобов`язано обласну МСЕК №2 м.Одеси надати висновок про встановлення причинного зв`язку смерті ОСОБА_2 , з його професійним захворюванням пневмоконіоз (а.с.25-26).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка є дружиною померлого ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про одруження від 26 січня 1963 року (а.с.19). Вона є тимчасово переміщеною особою, інвалідом третьої групи. До дня смерті її чоловік - ОСОБА_2 проживав разом з нею. Зазначені обставини підтверджуються довідками органу самоорганізації населення «Дмитріївка» (а.с.18).

Позивачка неодноразово, а саме: 07 травня 2015 року, 24 лютого 2016 року, 19 квітня 2016 року, 05 квітня 2017 року, 05 травня 2017 року зверталась до Фонду з заявами про призначення їй щомісячної страхової виплати з дня смерті її чоловіка, з 01 листопада 2011 року(а.с.29,33-36).

Відповіддю Фонду № 05/1903 від 22 квітня 2016 року їй повідомлено, що у зв`язку з тим, що не надійшли документи з ВД ФССНВ та ПЗ м.Кіровське, Донецької області призначити страхові виплати їй неможливо.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 19 лютого 2018 року визнано протиправною бездіяльність Фонду щодо призначення ОСОБА_1 страхових виплат у зв`язку із смертю потерпілого ОСОБА_2 . Зобов`язано Фонд призначити ОСОБА_1 страхові виплати у зв`язку із смертю потерпілого, починаючи з 01 листопада 2011 року в розмірі 2096,78 грн., щомісячно, довічно.

Постановою Одеського адміністративного апеляційного суду від 01 серпня 2018 року вказане рішення залишено без змін.

В рамках зазначеної справи позивачка вимоги про відшкодування моральної шкоди не заявляла.

Відповідно до пункту 5.2. підпункту 5.3.2 Постанови Правління Фонду соціального страхування України «Про затвердження Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат» від 09 липня 2018 року №11, щомісячна страхова виплата виплачується щомісяця з наступного місця після місяця, у якому вона призначена, але не пізніше 30 календарних дні після прийняття управління Фонду постанови про призначення страхових виплат.

Оскільки 01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 надано до Одеського міського відділення заяву про призначення щомісячних страхових виплат та рішення суду, то місячні страхові виплати за місяці: серпень, вересень та жовтень були проведені на наступний місяць.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач виконав рішення суду від 19 лютого 2018 року в повному обсязі. Кошти за платіжним дорученням від 02 жовтня 2018 року перераховані позивачці за період з 01 листопада 2011 року по 31 липня 2018 року в сумі 169 839,18грн. та призначено їй з 01жовтня 2018 року щомісячна страхова виплата у розмірі 2096,78 грн., довічно (а.с.175-179).

Таким чином, Управлінням ВДФСС в Одеській області своєчасно проведено виплату щомісячних страхових виплат та відсутня будь-яка затримка виплати страхових коштів.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є стягнення з відповідача на користь позивачки 3 % річних та інфляційних втрат за період з 01 листопада 2011 року по 31 липня 2018 року за невиконання грошового зобов`язання Фондом щодо призначення страхової виплати позивачці, яка повинна бути їй нарахована після смерті чоловіка.

Так, ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000року №2050-111 та у пункті 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Встановлено, що рішення Київського районного суду м.Одеси від 19 лютого 2018 року виконано, позивачці призначена щомісячна страхова виплата в розмірі 2096,78 грн. з 01 листопада 2011 року та виплачено борг за період з 01 листопада 2011року по 31 липня 2018року в сумі 169 839,18грн.

Таким чином, страхові виплати відповідачем проводяться (виплачуються) Фондом позивачці у відповідності до вимог ст.47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» під 23 вересня 1999р. № 1105-ХІУ та пункту 5.2. підпункту 5.3.2. Постанови Правління Фонду соціального страхування України «Про затвердження Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат» від 09 липня 2018року № 11.

Доводи заявника щодо застосування Закону України «Про компенсацію громадянам трати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року з причин затримання щомісячних страхових виплат за період з 01 листопада 2011року по 01 жовтня 2018 року є помилковими, оскільки затримка страхових витрат за рішенням суду відсутня. Позивачці призначена виплата за рішенням суду і погашено борг по страхової виплаті без затримки термінів виплати з боку Фонду, тобто відсутня затримка цих витрат відповідно до норм Закону України «Про компенсацію громадянам трати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Відповідно до ч. 1 ст.36 Закону №1105, страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право у разі настання страхового випадку.

Так, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року за № 1105-ХІV, не передбачена виплата відсотків по страхової виплати, а також проведення індексації останньої.

Відповідно до ч. 2ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії,а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З урахуванням викладеного положення ст.625 ЦК України регулюють зобов`язальні правовідносини, тобто поширюються на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

При цьому ч.3ст.11 ЦК України в якій йдеться про те, що цивільні права і обов`язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст.625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов`язань. Крім того, із рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст.11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Також слід зазначити, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності.

Порушені права позивачки відновлено рішенням суду від 19 лютого 2018 року, яке виконано відповідачем, а тому стягнення інфляційних втрат та 3 % річних є подвійною відповідальністю за одне і те ж зобов`язання, що відповідно до положень Конституції України - є недопустимим.

Так, ст.625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Тобто, передбачена ст.625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст.625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) та сімейні правовідносин.

Спірні правовідносини між ОСОБА_1 та Фондом, які виникли між сторонами, є правовідносинами за загальнообов`язковим державним страхуванням і регулюються нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», за яким здійснюється відшкодування Фондом застрахованій особі або члену його сім`ї, а саме ОСОБА_1 шкода у вигляді страхових виплат.

Суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що ч.2ст.625 ЦК України не розповсюджується на вказані правовідносини.

Доводи апелянта про те, що зобов`язання відповідача є грошовими і на них застосовується ч.2 ст.625 ЦК України, до уваги не приймається, оскільки діє спеціальний Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», №1105, який регулює дані правовідносини сторін.

Так, ст.37 Закону №1105 передбачено, що перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року відповідно до коефіцієнта, затвердженого Кабінетом Міністрів України на підставі даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики. При цьому визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає.

Перерахунок розміру щомісячної страхової виплати проводиться, виходячи з відкоригованої заробітної плати на коефіцієнт підвищення страхових виплат, затверджений правлінням Фонду соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Постанови Правління Фонду соціального страхування України «Про затвердження Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат» від 09 липня 2018 року№11.

Тому ч.7 ст.47 Закону №1105 передбачено, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому ст.34Закону України "Про оплату праці".

Вказана сума позивачці виплачена з 01 листопада 2011року по 31 липня 2018року в сумі 169 839,18 грн. на який вона має право за весь період затримки.

Однак як вбачається із рішення суду від 19 лютого 2018 року вимоги позивачкою щодо виплати цієї суми страхових виплат за вказаний період з застосуванням коефіцієнту підвищення страхових виплат відповідно до вимог закону нею не заявлено до суду, тому Фонд нарахував їй борг, без застосування коефіцієнта корегування страхових сум, які передбачені Законом№1105.

Отже, в зв`язку з дією спеціального закону, яким визначено перерахування сум щомісячних страхових виплат, які провадяться у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати, вимоги ч.2ст.625 ЦК України на правовідносини загальнообов`язкового державного страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань не розповсюджуються.

Посилання заявника на правові висновки викладені у вищевказаних постановах Великої Палати Верховного Суду та постановах Верховного Суду України є необґрунтованими, оскільки такі правові висновки не відповідають фактичним обставинам цієї справи, зроблені за інших фактичних обставин справ, підстав позову та інших позовних вимог.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди

Відмовляючи у позові щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди, наявність протиправних діянь відповідача та причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями, а також вини останнього у її заподіянні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом позивачка посилалась на те, що Фонд соціального страхування тривалий час не призначав їй страхові виплати. Відповідачу вона надала перелік документів необхідних для призначення цих виплат, її вини в тому, що вона не могла надати відповідачу оригінал акту розслідування хронічного професійного захворювання чоловіка, довідку про його пенсію не має, оскільки відсутній механізм передачі документів з окупованої території де вони знаходяться. Поїхати на непідконтрольну Україні територію для отримання страхової справи її померлого чоловіка вона не мала можливості через похилий вік, стан здоров`я, пожежу в будинку. Відповідач повинний був призначити їй страхову виплату на підставі документів які вона надала та витребувати відповідні документи за ст.43 вказаного Закону.

Так, положеннями ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також може відшкодовується грішми. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, передбачених законом.

З урахуванням змісту наведених вище норм, підставою для відшкодування шкоди є вина особи, яка її завдала.

Визначення моральної шкоди, надане Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяли, в якій грошовій сумі,чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Проте всупереч вказаним нормам законодавства, розмір такої шкоди позивачкою не обґрунтовано, не наведено обґрунтування вини відповідача щодо заподіяної шкоди, а лише пов`язано таку шкоду з позбавленням впродовж тривалого часу призначення страхової виплати.

Доводи заявника про те, що вона немала можливості надати всі документи до Фонду, який згідно ст.43 Закону №1105 повинний витребувати ці документи, до уваги не приймаються, оскільки на сьогоднішній день як для неї так і для Фонду не визначений механізм передачі документів з окупованої території.

Враховуючи викладене, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01 липня 2019 року необхідно змінити в його мотивувальній частині та залишити без змін в його резолютивній частині.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Павлишина Юрія Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01 липня 2019 року змінити в його мотивувальній частині та залишити без змін в його резолютивній частині.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: