ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/938/19 Номер провадження 22-ц/814/3077/19Головуючий у 1-й інстанції Потетій А. Г. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
відповідно до ч. 3 ст. 35 ЦПК України ,
судді -доповідача Абрамова П.С. в справі № 553/938/19
щодо рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах від 21 грудня 2019 року за наслідками перегляду рішення Полтавського районного суду Полтавської області в складі судді Потетія А.Г. від 04 жовтня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя
21 грудня 2019 року м. Полтава
Постановою Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено.
Скасовано рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2019 року, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання земельної ділянки особистою приватною власністю та в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо спору про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки.
В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено, а позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано за нею право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки.
Як суддя-доповідач у справі вважаю, що постанова Полтавського апеляційного суду ухвалена з порушенням вимог матеріального та процесуального права, принципів диспозитивності та змагальності, які призвели до невірного вирішення спору в цій справі.
Між сторонами виник спір щодо правового статусу (спільна чи особиста власність) земельної ділянки, яка була придбана в період шлюбу.
Питання визнання права власності на спірну земельну ділянку для сторін має істотне значення. (З пояснень сторін слідує, що в даний час вирішується питання викупу цієї земельної ділянки для суспільних потреб).
Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них
Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Саме про таке застосування норм матеріального права свідчить судова практика Верховного Суду (Постанова Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс 16, від 7 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16) .
Скасовуючи рішення місцевого суду Полтавський апеляційний суд вказані норми матеріального права та сталу судову практику з цього питання не врахував.
Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 15 січня 2003 року до 11 червня 2018 року.
В період шлюбу ОСОБА_1 за договором купівлі продажу від 10 січня 2007 року, який визнаний дійсним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 21 лютого 2008 року у справі №2-412/2008, яке набрало законної сили 01 березня 2008 року, придбав у ОСОБА_3 земельну ділянку площею 3,71 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Супрунівської сільської ради Полтавського району.
Місцевий суд дійшов висновку, що грошові кошти, за які було придбано земельну ділянку не були спільними коштами подружжя ОСОБА_4 ОСОБА_5 , а були особистими коштами ОСОБА_1 , в зв`язку чим і придбана в період шлюбу земельна ділянка є його особистою власністю.
У відповідності з вимогами ст.12 ,13, 81 Цивільно процесуального Кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях.
Місцевий суд з дотриманням вище зазначених норм процесуального права дослідив надані сторонами докази, такі як покази свідка - колишнього власника земельної ділянки ОСОБА_3 , його дружини - ОСОБА_6 , які будучи попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, підтвердили той факт, що грошові кошти за цю земельну ділянку були отримані в 2002 році згідно з договором позики, а в подальшому вони продали належну ОСОБА_3 земельну ділянку в рахунок погашення цього боргу. Інших грошових коштів вони не отримували.
Судом було взято до уваги пояснення сторін у цій справі, проаналізовано письмові докази - договір позики (а .с. 12), розписку про отримання грошових коштів за продаж земельної ділянки ( а. с. 13), обставини встановлені рішенням Полтавського районного суду від 21 лютого 2008 року .( т. 2 а. с. 16-17) .
Відповідно до ч.4-7 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрала законної чинності не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини встановлені в цих справах можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі в справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи не є обов`язковою для суду.
Надаючи оцінку наявним в матеріалам справи доказам, в тому числі фактам, які були встановлені рішенням Полтавського районного суду від 21 лютого 2008 року у справі № 2-412/2008, необхідно зазначити, що в цій цивільній справі питання щодо визнання сплачених за земельну ділянку грошових коштів спільним майном подружжя ОСОБА_7 - ОСОБА_8 не було предметом судового розгляду, та в ній не вирішувалося і не були встановлені факти щодо правового режиму грошових коштів, сплачених за придбану земельну ділянку.
Таким чином, рішення Полтавського районного суду від 21 лютого 2008 року у справі № 2-412/2008 не є преюдиційним при вирішенні питання спільної участі подружжя коштами або працею в набутті спірної земельної ділянки.
Зміст письмової розписки ОСОБА_3 від 10.01.2007 року ( а. с. 13 т. 3) лише засвідчує факт отримання грошових коштів за продаж земельної ділянки, однак не визначає правового режиму цих грошових коштів.
Сукупність наданих ОСОБА_4 ОСОБА_5 доказів є достатньою для висновку, що грошові кошти, які були сплачені за земельну ділянку не були спільним майном подружжя, оскільки на момент передачі цих грошових коштів в 2002 році, він не перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 .
Скасовуючи рішення місцевого суду Полтавський апеляційний суд послався на правову позицію Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, згідно з якою тягар доказування обставин необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя покладається на того з подружжя, який її заперечує.
Вважаю, що проводячи переоцінку доказів зроблених місцевим судом, апеляційний суд прийшов до помилкових висновків про те, що що покази свідка ОСОБА_3 у справі є протиречивими, ріщення Полтавського районного суду від 21.02.2008 року є преюдиційним, а висновки місцевого суду щодо набуття права власності Тер ОСОБА_5 на спірну земельну мало місце внаслідок виконання ОСОБА_3 зобов`язань за договором позики, укладеним між цими особами до реєстрації шлюбу - хибними.
Матеріали справи не містять жодних інших доказів, які б підтвердили факт, що спірна земельна ділянка була придбана за рахунок спільних коштів подружжя ОСОБА_4 Вартанових. Усне твердження ОСОБА_2 про придбання цієї земельної ділянки за спільні кошти подружжя не підтверджує їх наявність у подружжя з моменту реєстрації шлюбу до 10 січня 2007 року.
Враховуючи загальні принципи правосуддя такі як змагальність ( ст. 12 ЦПК) та диспозитивність (ст.13) вважаю, що апеляційний суд безпідставно здійснив переоцінку доказів та ухвалив рішення ґрунтуючись виключно на припущеннях.
Вважаю, що підстави для скасування рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання земельної ділянки особистою приватною власністю та в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо спору про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки були відсутні.
Суддя: П.С. Абрамов