КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 754/3467/18 Головуючий у суді першої інстанції: Клочко І.В.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/11830/2019 Головуючий: Гаращенко Д. Р.

11 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Левенця Б. Б.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання незаконним наказу про звільнення, визнання незаконним рішення, визнання незаконним та скасування запису в трудовій книжці, зобов`язання змінити запис в трудовій книжці та стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» (далі - ПАТ«ЗЛАТОБАНК»), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі-ФГВФО) про визнання незаконним наказу про звільнення, визнання незаконним рішення, визнання незаконним та скасування запису в трудовій книжці, зобов`язання змінити запис в трудовій книжці та стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку.

Після неодноразових уточнень позовних вимог, остаточно просила суд визнати незаконним наказ ПАТ «Златобанк» від 02.04.2018 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; визнати незаконним рішення виконавчої дирекції ФГВФО № 046/18 від 29.03.2018 р.; визнати незаконним та скасувати запис у трудовій книжці ОСОБА_1 про звільнення з 02.04.2018 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України; визнати розірваним трудовий договір, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Златобанк», від імені та в інтересах якого діє Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, з 19 грудня 2017 року на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України; зобов`язати ПАТ «Златобанк», змінити запис від 02.04.2018 року, внесений до трудової книжки ОСОБА_1 , та внести запис про звільнення з посади начальника юридичного управління ПАТ «Златобанк» з 19 грудня 2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України; стягнути з ПАТ «Златобанк» від імені якого діє Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 198 000 грн.; стягнення сум, зазначених у п. 8 прохальної частини, здійснити шляхом примусового списання з накопичувального рахунку АТ «Златобанк» на рахунок ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначила що наказом від 15 червня 2017 р. Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Златобанк» Славкіної М.А. № 32-П позивача було прийнято на роботу на посаду заступника начальника юридичного управління АТ «Златобанк».

24.10.2017 р. наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Златобанк» Славкіної М.А. № 96-П, позивача переведено на посаду начальника Юридичного управління АТ «Златобанк».

19.12.2017 року позивач подала заяву до АТ «Златобанк» за вхідним № 4265 про звільнення із займаної посади з 19.12.2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

У зазначений день питання щодо звільнення позивача не було вирішено, трудову книжку не видано, розрахунок не проведено.

На прикінці робочого дня 19.12.2017 року ОСОБА_1 подала заяву за вхідним № 4266 про направлення на її адресу повідомлення про отримання трудової книжки та проведення всіх виплат.

Позивач неодноразово зверталася до різних установ з приводу захисту порушених трудових прав, але позитивного результату не отримала.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції 09 липня 2019 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав апеляційну скаргу в які просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог, та ухвалити нове в цій частині рішення про відмову у задоволені позову. В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13.05.2019 просив залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначив, що судом першої інстанції не було повно з`ясовано усі фактичні обставини справи, не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, внаслідок чого ухвалено рішення, яке є необґрунтованим та незаконним.

Апелянт зазначив, що Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, а уповноважена особа Фонду виконує від імені Фонду делеговані останнім повноваження щодо ліквідації банку та гарантування вкладів фізичних осіб, тому спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають вирішенню за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Деснянський районний суд міста Києва при ухваленні оскаржуваного рішення, на вказане увагу не звернув та в порушення ст. 255 ЦПК України, не закрив провадження в частині визнання рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 046/18 від 29 березня 2018 року, як того вимагає процесуальний закон, а розглянув та ухвалив незаконне рішення.

Апелянт зазначив, що 02.04.2018 р. на картковий рахунок ОСОБА_1 від АТ «Златобанк» надійшли кошти за невикористану відпустку у розмірі 8 049,05 грн., 13 172,73 грн. - заробітна плата за другу половину листопада 2017, кошти за перебування на лікарняному у розмірі 4 276,85 грн. та заробітна плата за грудень 2017 в сумі - 13 800,00 гривень.

ОСОБА_1 звільнено на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.

Нормами ст. 44 КЗпП України не передбачена виплата вихідної допомоги з підстав звільнення на підставі п. 4 ст.40 КЗпП України .

А тому на думку апелянта позовні вимоги щодо стягнення вихідної допомоги не підлягали задоволенню.

Проте, суд першої інстанції неправомірно задовольнив позовні вимоги та стягнув 84 482,01 грн.

Апелянт зазначив, що 10.04.2018 р. ОСОБА_1 отримала трудову книжку із записом про звільнення з підстав, вказаних в наказі про звільнення від 02.04.2018.

Період затримки видачі трудової книжки становить 8 днів, а не 74 дні, як помилково зазначено судом першої інстанції в рішенні від 13.05.2019.

Апелянт вважає, що судом неправомірно стягнуто з ПАТ«Златобанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 198 000.00 грн. та врахував й кошти, які не підлягають стягненню, зокрема, за перебування на лікарняному та компенсації за невикористану відпустку.

В судове засідання сторони не з`явилися, повідомлялись судом належним чином про день, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 червня 2017 р. згідно з наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Златобанк» Славкіної М.А. № 32-П позивача було прийнято на посаду заступника начальника Юридичного управління АТ «Златобанк».

24.10.2017 р. наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Златобанк» Славкіної М.А. № 96-П, позивача було переведено на посаду начальника Юридичного управління АТ «Златобанк».

19.12.2017 року у АТ «Златобанк» за вхідним № 4265 позивач подала заяву про звільнення із займаної посади з 19.12.2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Рішення стосовно звільнення позивача з роботи тривалий час відповідачем не приймалось.

У зв`язку з чим ОСОБА_1 неодноразово зверталася до відповідачів та інших установ щодо направлення їй копії наказу про звільнення, видачу трудової книжки та проведення розрахунку.

02.04.2018 року наказом Уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації АТ «Златобанк» ОСОБА_3 позивача ОСОБА_1 було звільнено за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

10.04.2018 року позивач отримала трудову книжку із записом про звільнення з підстав, зазначених вище, а також отримано розрахунок шляхом перерахування коштів на картковий рахунок.

Наказ про звільнення ОСОБА_1 з підстав прогулу без поважних причин вона отримала 19.03.2018 р. після звернення з позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку, що наказ від 02.04.2018 року про звільнення позивача на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України є незаконним.

З тих самих підстав суд першої інстанції вважав незаконним запис у трудовій книжці про звільнення позивача з підстав п. 4 ст. 40 КЗпП України та встановив наявність законних підстав для розірвання трудового договору між сторонами з 19.12.2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з внесенням відповідних змін до трудової книжки позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду повністю відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Колегія суддів встановила, що 19.12.2017 року позивач звернулася із заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням АТ «Златобанк» вимог законодавства України про працю, а саме порушенням умов трудового договору в частині виплати заробітної плати.

Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 15.05.2017 року № 1977 уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ «Златобанк» було призначено ОСОБА_3 з 18.05.2017 року.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 19.12.2017 року керівником АТ «Златобанк» був ОСОБА_4

Керівник АТ «Златобанк»,у передбачений законом строк, повинен був прийняти рішення щодо заяви, поданої позивачкою ОСОБА_1 , але цього зроблено не було.

Як передбачено ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Керівником АТ «Златобанк» на момент подачі заяви про звільнення був ОСОБА_4 , а не ОСОБА_3 .

Керівник підприємства повинен був розглянути подану заяву про звільнення та прийняти відповідне рішення.

Якщо є поважні причини, роботодавець зобов`язаний розірвати трудовий договір у певний строк, про який просить працівник, та видати наказ, у якому причини й дату звільнення чітко зазначити.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність звільнення позивача на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України.

Рішення про звільнення позивача було прийнято керівником ОСОБА_3 лише після звернення позивачки до суду з позовом, який було подано 19.03.2018 року.

Керівником АТ «Златобанк» не було вчинено жодних дій, направлених на з`ясування причин відсутності позивача на робочому місці протягом тривалого часу (більше трьох місяців), не було відібрано пояснень.

Факт відсутності на роботі ОСОБА_1 був зафіксований ще у грудні 2017 року, а рішення про її звільнення було прийнято у квітні 2018 року.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішення причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч. 2 цієї статті.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про те, що усі спори з Фондом гарантування вкладів фізичних осіб є публічно-правовими та підлягають вирішенню за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон) установлює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Відповідно до статті 47 Закону уповноважена особа Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду) визначається виконавчою дирекцією Фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені статтею 35 цього Закону. Рішення уповноваженої особи Фонду є обов`язковими для виконання працівниками банку, що ліквідується.

Уповноважена особа Фонду: 1) діє без довіреності від імені банку, що ліквідується; 2) звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; 3) виконує організаційно-розпорядчі функції для реалізації процедури ліквідації банку; 4) здійснює повноваження Фонду, визначені цим Законом та делеговані їй Фондом; 5) звітує про результати своєї роботи перед виконавчою дирекцією Фонду.

Разом з тим згідно зі статтею 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

У справі, яка переглядається, спірні правовідносини виникли у зв`язку з порушенням банком цивільного права позивача.

Згідно із частинами першою, другою статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд справ за КАС України або Господарським процесуальним кодексом віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

Зазначене встановлено практикою Верховного суду у справі № 6-2735цс16Постанова від 14.12.16.

Доводи апелянта щодо виплати вихідної допомоги колегія суддів вважає необґрунтованими.

Судом першої інстанції визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.

Укладений з нею трудовий договір вважається розірваним з 19.12.2017 р. на підставі ч. 2 ст. 38 КЗпП.

Суд першої інстанції користуючись ст. 44 КЗпП вірно стягнув на користь позивача вихідну допомогу.

Оскільки інші доводи апеляційної скарги на правильність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції не впливають, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

Б. Б. Левенець