Постанова

Іменем України

20 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 757/18977/18-ц

провадження № 61-19786св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Мараєвої Н. Є., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про стягнення пені у розмірі 3 % річних за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 17 квітня 2017 року по 17 квітня 2018 року.

Позовна заява мотивована тим, що між ним та відповідачем 13 березня 2013 року було укладено депозитний договір № SAMDN4596, на виконання якого позивачу було відкрито рахунок № НОМЕР_1. 13 березня 2013 року на рахунок № НОМЕР_1 було внесено 11 500,00 грн. та в подальшому рахунок № НОМЕР_1 було поповнено: 14 листопада 2013 року на 4 500,00 грн., 06 грудня 2013 року на 4 000,00 грн. та 5 000,00 грн. Після поповнень рахунку, загальна сума депозиту склала 25 000,00 грн.

Також, 13 березня 2013 року між сторонами було укладено депозитний договір № SAMDN4799, на виконання якого позивачу було відкрито рахунок № НОМЕР_2. 13 березня 2013 року на рахунок № НОМЕР_2 було внесено 11 450,00 дол. США та в подальшому рахунок № НОМЕР_2 було поповнено 14 листопада 2013 року на 50 дол. США та 13 грудня 2013 року на 500,00 дол. США, тобто на 550,00 дол. США. Після поповнень рахунку, загальна сума депозиту склала 12 000,00 дол. США.

Посилаючись на відмову банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум, що на думку позивача свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню в сумі 3 700 662,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2019 року змінено, позов задоволено частково. Зменшено розмір стягнутої суми пені з 3 700 662 грн до 40 000 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду про наявність правових підстав для стягнення вказаної пені, проте виходив з того, що визначений позивачем розмір пені обрахований без врахування дати повернення вкладу та вимог частини третьої статті 551 ЦК України. Оскільки розмір пені, яку просив стягнути позивач значно перевищує розмір основної заборгованості, а позивач не навів жодних розрахунків, в якому розмірі йому завдані збитки, неповерненням йому вкладу, апеляційний суд застосував положення частини третьої статті 551 ЦК України та зменшив розмірі пені, яка підлягає стягненню з відповідача до 40 000 грн.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У листопаді 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не заперечує право апеляційного суду зменшити розмір пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, проте вважає, що зменшуючи розмір пені суд повинен був її зменшити до розміру 100 % сум вкладу. Апеляційний суд, зменшуючи обсяг пені до 40 000 грн, жодним чином не обґрунтував та не пояснив, яким чином він дійшов до даної суми, не навівніякої методики розрахування нових сум пені.

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ КБ «ПриватБанк» на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в якому заявник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження по справі, витребувано справу № 757/18977/18-ц з Печерського районного суду м. Києва.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 13 березня 2013 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN4596, на виконання якого позивачу було відкрито рахунок № НОМЕР_1.

13 березня 2013 року на рахунок № НОМЕР_1 було внесено 11 500 грн та в подальшому рахунок № НОМЕР_1 було поповнено: 14 листопада 2013 року на 4 500 грн, 06 грудня 2013 року на 4 000 грн та 5 000 грн. Після поповнень рахунку, загальна сума депозиту склала 25 000 грн.

Також, 13 березня 2013 року між сторонами було укладено депозитний договір № SAMDN4799, на виконання якого позивачу було відкрито рахунок № НОМЕР_2.

13 березня 2013 року на рахунок № НОМЕР_2 було внесено 11 450,00 дол. США та в подальшому рахунок № НОМЕР_2 було поповнено 14 листопада 2013 року на 50 дол. США та 13 грудня 2013 року на 500,00 дол. США, тобто на 550,00 дол. США. Після поповнень рахунку, загальна сума депозиту склала 12 000,00 дол. США.

Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим, рахунки позивача були заблоковані відповідачем.

З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, за договором № SAMDN7954, після закінчення 10 квітня 2014 року строку дії договору, останній неодноразово звертався у відділення АТ КБ «ПриватБанк» із відповідними вимогами.

10 вересня 2014 року позивач письмово звернувся до відповідача із заявою, у якій посилаючись на пункт 9 договору № SAMD7954 від 10 квітня 2013 року, відповідно до якого клієнт має право на дострокове розірвання договору та частини другої статті 1060 ЦК України, відповідно до якого банк зобов`язаний видати вклад на першу вимогу вкладника, повідомив про свій намір отримати свій депозитний вклад в повному обсязі, попередньо погодивши день, місце та час отримання вкладу.

Дана заява була отримана відповідачем 15 вересня 2014 року, але не була задоволена.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня

2015 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 05 листопада 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року у справі № 754/18124/14-ц частково задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на його користь кошти за договором банківського вкладу від 13 листопада 2013 року № SAMDN4799 у розмірі 12 845,26 дол. США та кошти за договором банківського вкладу від 13 листопада 2013 року № SAMDN4596 у розмірі 52 680,30 грн.

06 липня 2016 року постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження № 51547456.

Постанова про відкриття виконавчого провадження була отримана в АТ КБ «ПриватБанк», але у встановлений Законом строк самостійно не була виконана.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2015 року у справі № 754/18124/14-ц було виконане відповідачем лише 09 листопада 2017 року.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Верховний Суд України у своїх постановах від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16; від 01 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15; від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1699цс16; від 13 березня 2017 року у справі № 6-2128цс16; від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1881цс16, прийшов до висновку, що нарахування пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з дня витребування вкладу до дня ухвалення судового рішення, повинно нараховуватися не на не нараховані або невиплачені відсотки, а на сам вклад.

Правова позиція Верховного Суду України, викладена у зазначених вище постановах підтримана та залишена без змін у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові ВС від 12 лютого 2018 року у справі № 753/2454/16-ц; у постанові ВС від 14 лютого 2018 року у справі № 761/24140/15-ц; у постанові ВС від 04 квітня 2018 року у справі № 367/7401/14-ц; у постанові ВС від 28 березня 2018 року у справі № 754/931/15-ц; у постанові ВС від 18 квітня 2018 року у справі № 201/17457/15-ц; у постанові ВС від 15 травня 2018 року у справі № 761/31569/16-ц; у постанові ВС від 18 липня 2018 року у справі № 201/12075/14-ц; у постанові ВС від 19 вересня 2018 року у справі № 761/46145/16-ц; у постанові ВС від 01 жовтня 2018 року у справі № 761/42169/16-ц; у постанові ВС від 05 грудня 2018 року у справі № 369/8423/16-ц; у постанові ВС від 06 грудня 2018 року у справі № 235/6674/16-ц.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) та постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19).

Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року зазначив, що цілком законним є стягнення з банку на користь позивача пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних банком коштів, оскільки відмова банку виконати рішення суду та своєчасно видати вкладнику належні йому кошти свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» (частина п`ята статті 10) у вигляді сплати пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних банком коштів за кожен день прострочення до дня фактичної видачі.

Також у даній постанові Верховний Суд прийшов до висновку, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. Таким благом є видача (повернення) вкладнику його коштів.

З огляду на вказане апеляційний суд правильного погодився з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення пені на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що пеня може нараховуватись лише по дату виконання рішення суду, щодо повернення вкладів, а саме: по 09 листопада 2017 року.

Крім того, судом враховано, що положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, надає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Оскільки розмір пені, яку просив стягнути позивач значно перевищує розмір основної заборгованості, а позивач не навів жодних розрахунків, в якому розмірі йому завдані збитки, неповерненням йому вкладу, апеляційний суд обґрунтовано застосував положення частини третьої статті 551 ЦК України та зменшив розмірі пені, яка підлягає стягненню з відповідача до 40 000 грн.

При цьому, враховуючи вимоги вказаного вище Закону, а також засади розумності та справедливості, апеляційний суд мотивував розмір стягнутої пені, а саме: 3500 грн за гривневим депозитним договором та 36 500 грн за доларовим депозитним договором.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення апеляційного суду, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки судом не порушено норми процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун

М. Є. Червинська