ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2019 року м. Чернівці

Справа № 726/989/19

Провадження №22-ц/822/1091/19

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар - Тодоряк Г.Д.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 , відповідача - ОСОБА_2 , її представника - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 02 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, головуючий у І-й інстанції - Проскурняк І.Г.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 17 листопада 1955 року між нею та ОСОБА_5 був укладений шлюб. 27 травня 1968 року, під час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна ними набуто у власність 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Вказане майно було оформлено на ім`я ОСОБА_5

15 листопада 1983 року шлюб між нею та ОСОБА_5 розірвано. Спору щодо поділу набутого під час шлюбу майна не виникало, оскільки майном вона користувалася і постійно проживала у будинку.

Вказувала на те, що 31 січня 2001 року , після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона отримала у спадок іншу 1/2 частину нерухомого майна - будинку АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її колишній чоловік ОСОБА_5 . На час його смерті відкрилася спадщина на частку у спільному сумісному майні. Оскільки 1/2 частка будинку набута ними під час шлюбу, то вона є спільною сумісною власністю, яке нажито подружжям під час шлюбу. А тому предметом спадкування мала стати лише 1/4 частка указаного нерухомого майна. Проте, як позивачці стало відомо у вересні 2016 року, 31 січня 2001 року її донька ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_5 на 1/2 частину житлового будинку з відповідною до неї частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Вважала, що свідоцтво про право власності на спадщину за законом на 1/2 частку указаного нерухомого майна, яке отримано ОСОБА_2 31 січня 2001 року, видано державним нотаріусом другої чернівецької державної нотаріальної контори без належної правової підстави.

Просила визнати 1/2 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Чернівці. Визнати в частині свідоцтво про право власності на спадщину за законом, видане 31 січня 2001 року державним нотаріусом Другої Чернівецької державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 на 1/2 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 , частково недійсним. Стягнути з відповідача ОСОБА_2 судові витрати.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 02 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано 1/2 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Чернівці.

Визнано в частині свідоцтво про право власності на спадщину за законом, видане 31 січня 2001 року державним нотаріусом Другої Чернівецької державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 на 1/2 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 , частково недійсним.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На зазначене рішення відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, недоведеності обставин та висновків суду, що мають значення для справи.

Зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки з моменту видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 31 січня 2001 року, пройшло 18 років. Позивачка мала об`єктивну можливість знати про факт смерті свого колишнього чоловіка, після смерті якого відкрилася спадщина, в тому числі і на спірний будинок. Жодних поважних причин, які б перешкоджали їй дізнатися про ці обставини, позивачкою не вказано, більше того, таких обставин не було встановлено та досліджено під час розгляду справи судом першої інстанції.

Посилається на те, що оформлення спадкових прав ОСОБА_4 та ОСОБА_2 здійснювалося в один день, в одного й того ж нотаріуса, й виходячи із порядкових номерів свідоцтв в реєстрі (№458 та 460), майже одночасно, зокрема, спочатку свідоцтво про право на спадщину за законом отримала ОСОБА_2 , й одразу ж свідоцтво про право на спадщину за законом отримала ОСОБА_4 А тому твердження позивачки про те, що тільки у травні 2016 року їй стало відомо про отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_5 на 1/2 частку житлового будинку є такими, що не відповідають дійсності.

Вважає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набуті. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені факти та обставини судом першої інстанції не були досліджені.

На апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 подала відзив, в якому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , була придбана ОСОБА_5 під час перебування в шлюбі із ОСОБА_4 , а тому є їхньою спільною сумісною власністю як подружжя і підлягає поділу між ними в рівних частках, а тому до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 повинна ввійти лише 1/4 житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 31 січня 2001 року, видане на ім`я ОСОБА_2 , необхідно визнати недійсним.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак наведеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 17 листопада 1955 року ОСОБА_5 уклав шлюб із ОСОБА_8 , актовий запис № 82, відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 26 лютого 2019 року (а.с. 5).

З дубліката договору купівлі-продажу, серія АВІ № 517384 від 27 травня 1968 року, видно, що ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_5 купив 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 . (а.с. 7).

Встановлено, що 15 листопада 1983 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер.

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом серія АВО № 416284 від 31 січня 2001 року, спадкоємцем майна ОСОБА_5 , що складається з 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , є його донька ОСОБА_2 (а.с. 8).

Свідоцтвом про право на спадщину за законом серія НВХ 352489 від 31 січня 2001 року підтверджено, що спадкоємцем майна ОСОБА_6 , що складається з 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , є її донька ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство.

Статтею 125 Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УСРР (в редакції 1926 року) зазначено, що майно, нажите подружжям спільною працею в період шлюбу, вважається належним обом членам подружжя на засадах спільної власності в рівних частках. Інше ж майно складає окрему власність кожного з них.

Аналогічне положення закріплено в статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із частиною 1 статті 28 КпШС України (в редакції 1969 року) в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Частиною 2 статті 29 КпШС України (в редакції 1969 року) передбачено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Згідно із статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час спірних правовідносин, про те, що передбачений частиною третьою статті 29 КпШС України трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу.

Згідно із статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Так, пред`являючи позов до суду, ОСОБА_4 зазначала, що у вересні 2016 року їй стало відомо про отримання донькою ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_10 на Ѕ частину житлового будинку з відповідною до неї частиною господарських та побутових будівель та споруд по АДРЕСА_1 , виданого державним нотаріусом Другої Чернівецької державної нотаріальної контори від 31 січня 2001 року. Крім того, в позовній заяві вказувала, що спору щодо поділу майна не виникало, оскільки майном вона користується в повному обсязі, так як постійно проживала у будинку. Ці доводи відповідачем не спростовані.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 нотаріально оформляли спадкові права та отримали свідоцтво про право на спадщину в один день та в одного нотаріуса, інші діти спадкодавця - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 написали заяву про відмову від своєї частки у спадщині, які датовані 31 жовтня 2000 року та 29 січня 2001 року відповідно, а тому ОСОБА_4 з цього часу знала про дату, час та місце оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_5 на Ѕ частину спірного будинку та видачу свідоцтва про право на спадщину на ОСОБА_2 , є безпідставними та не доводять факту обізнаності ОСОБА_4 про порушення свого майнового права. Отже, відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 125 Кодекс законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УСРР (в редакції 1926 року) визначено, що майно, нажите подружжям спільною працею в період шлюбу, вважається належним обом членам подружжя на засадах спільної власності в рівних частках. Інше ж майно складає окрему власність кожного з них.

Отже, наведеною нормою проголошувалися: а) принцип спільності майна, створеного спільною працею подружжя за час шлюбу; б) принцип рівності часток у спільному майні; в) принцип роздільності дошлюбного майна та майна, не нажитого подружжям спільною працею.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. ст.7, ст.8, п. ст. 17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Зазначені норми Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УСРР (в редакції 1926 року) та Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції 1969 року) свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто їх спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справа № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отож, згідно із статтею 81 ЦПК України, на відповідача лягає тягар доказування про неналежність спірного майна до спільної сумісної власності, однак таких доказів надано не було.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України однією з підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, колегія суддів вважає, що мотивувальну частину рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 02 жовтня 2019 року необхідно змінити з урахуванням висновків, викладених у цій постанові. У решті рішення суду першої слід залишити без змін, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 02 жовтня 2019 року змінити в мотивувальній частині з підстав, викладених у даній постанові.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 26 грудня 2019 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак