Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

місто Київ

справа № 727/1657/16-ц

провадження № 61-20851св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

третя особа - приватний нотаріус Сторожинецького районного нотаріального округу Сирбу Людмила Борисівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 13 січня 2017 року у складі колегії суддів: Одинака О. О., Владичана А. І., Кулянди М. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати іпотечний договір від 02 березня 2010 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк») та ним, ОСОБА_3, припиненим; зняти заборону на відчуження земельної ділянки, площею 0, 2129 га, та вилучити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 02 березня 2010 року № 9577065 та запис з Державного реєстру іпотек № 9576753, що внесені на підставі іпотечного договору від 02 березня 2010 року; зняти заборону на відчуження земельної ділянки, площею 0, 0525 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1, вилучити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 02 березня 2010 року № 9577171 та запис з Державного реєстру іпотек № 9576753, що внесені на підставі іпотечного договору від 02 березня 2010 року; визнати кредитний договір від 14 серпня 2008 року, укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3, припиненим.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 14 серпня 2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ним, ОСОБА_3, укладено кредитний договір. У рахунок забезпечення зобов'язань за зазначеним договором 02 березня 2010 року між сторонами укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого позивач передав в іпотеку належні йому на праві власності земельні ділянки. 26 червня 2013 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ВАТ «Кредитпромбанк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за зазначеними кредитним та іпотечним договорами. Внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором у позивача виникла заборгованість у сумі 63 461, 56 грн, яка стягнена з нього на користь банку за рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2014 року. Позивачем 18 січня 2016 року сплачено відповідачу зазначену суму боргу за кредитним договором, у зв'язку із чим позивач вважав зобов'язання за договорами кредиту та іпотеки припиненими.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач поданий позов не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 28 листопада 2016 року позов задоволено частково. Визнано кредитний договір від 14 серпня 2008 року та іпотечний договір від 02 березня 2010 року припиненими. Знято заборони із земельних ділянок, площею 0, 2129 га, яка знаходиться в селі Панка Сторожинецького району Чернівецької області, та площею 0, 0525 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, керувався тим, що позивачем рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2014 року про стягнення заборгованості з нього за кредитним договором від 14 серпня 2008 року в сумі 63 461, 56 грн виконано повністю. Кредитний договір укладений із зазначенням строку виконання основного зобов'язання до 2012 року, при цьому позивачем сплачено пеню за останній рік. У зв'язку із зазначеним суд зробив висновок про припинення зобов'язання внаслідок його належного виконання.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 13 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 28 листопада 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасовано. У задоволенні позову про визнання кредитного та іпотечного договорів припиненими, зняття заборони на відчуження земельних ділянок відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що позивачем неналежним чином були виконані зобов'язання перед ПАТ «Дельта Банк», оскільки протягом періоду з моменту ухвалення рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2014 року та до 21 січня 2016 року, тобто до моменту фактичного виконання зазначеного рішення, банком нараховувалась пеня. Позивач здійснив оплату заборгованості за пенею за кредитним договором у межах позовної давності в один рік під час судового розгляду справи в суді першої інстанції у сумі 2 700, 00 грн, тобто частково визнав заборгованість перед відповідачем. Зазначене свідчить про те, що у позивача на момент пред'явлення позову до суду існувала заборгованість перед банком за кредитним договором. За таких обставин висновок суду першої інстанції про припинення зобов'язань за кредитним договором у зв'язку з його виконання та припинення договору іпотеки внаслідок припинення основного зобов'язання є помилковим.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що висновок суду апеляційної інстанції про неналежне виконання грошових зобов'язань перед банком є помилковим, оскільки згідно із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-118цс16, з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики, ці зобов'язання вважаються припиненими. Отже, за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора на момент виконання рішення суду про дострокове стягнення заборгованості та припинення у зв'язку із цим основного зобов'язання іпотека припиняється. Також зазначив, що факт сплати відповідачем 2 700, 00 грн не свідчить про визнання ним суми боргу у повному обсязі, окрім цього, на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у нього не існувало заборгованості перед банком.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому відзиві ПАТ «Дельта Банк» просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін з підстав необґрунтованості та безпідставності касаційної скарги. Банк зазначив, що оскільки рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області ухвалено 18 грудня 2014 року, а виконане було лише 21 січня 2016 року, то банк продовжував нараховувати проценти за кредитом та пеню, з огляду на що на день розгляду цієї справи судом наявна заборгованість, що свідчить про відсутність підстав для висновку про припинення кредитного зобов'язання внаслідок його виконання.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 20 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ В РІШЕННЯХ СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 14 серпня 2008 року між позивачем та ВАТ «Кредитпромбанк» укладений кредитний договір. Відповідно до його умов ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 35 000, 00 дол. США з процентною ставкою 19, 00 відсотків річних.

На забезпечення зобов'язань за зазначеним кредитним договором 02 березня 2010 року між позивачем та ВАТ «Кредитпромбанк» укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого ОСОБА_3 передав в іпотеку належні йому на праві власності земельні ділянки: площею 0, 2129 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в селі Панка Сторожинецького району Чернівецької області, та площею 0, 0525 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться на АДРЕСА_1.

26 червня 2013 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ВАТ «Кредитпромбанк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за зазначеними кредитним та іпотечним договорами, що встановлено заочним рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2014 року у справі № 723/2922/14-ц.

Заочним рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 63 461, 56 грн.

Постановою старшого державного виконавця органу виконавчої служби Сторожинецького районного управління юстиції від 21 січня 2016 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 28 травня 2015 року № 723/2922/14-ц, закінчено у зв'язку з виконанням рішення суду від 18 грудня 2014 року.

Згідно із платіжним дорученням від 21 січня 2016 року ОСОБА_3 сплатив ПАТ «Дельта Банк» 63 461, 56 грн.

За довідкою ПАТ «Дельта Банк» від 08 квітня 2016 року станом на 08 квітня 2016 року у ОСОБА_3 є заборгованість за кредитним договором від 14 серпня 2008 року у сумі 70 487, 99 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 2 346, 07 дол. США та пені в сумі 9 956, 25 грн.

Відповідно до квитанції від 01 листопада 2016 року ОСОБА_3 сплатив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 серпня 2008 року 2 700, 00 грн.

V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною п'ятою статті 2 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до положень частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі: припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

За положеннями частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики у розмірі та порядку встановленому договором або на рівні облікової ставки НБУ, якщо інше не встановлено договором.

Вирішуючи спір на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позичальник ОСОБА_3 виконав свої зобов'язання за кредитним договором від 14 серпня 2008 року фактичним повним виконанням судового рішення про дострокове стягнення з нього всієї суми заборгованості за цим договором, у зв'язку із чим таке зобов'язання припинилось на підставі статті 559 ЦК України, внаслідок чого припинилось право застави (іпотеки).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів за договором позики відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до спливу встановленого договором строку виконання основного зобов'язання має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у випадку пред'явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк виконання договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.

Відсутність такої вимоги не покладає на позичальника будь-яких зобов'язань щодо дострокового повернення будь-яких сум, які, на думку кредитора, підлягають сплаті, крім тих, які підлягають сплаті на час пред'явлення вимоги.

Відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України грошова позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалась, на банківський рахунок позикодавця.

В момент зарахування грошової суми, стягнутої за рішенням суду, на банківський рахунок позикодавця грошова позика вважається повернутою.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики, ці зобов'язання вважаються припиненими.

Отже, за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора на момент виконання рішення суду про дострокове стягнення заборгованості зобов'язання за кредитним договором припиняється.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 06 липня 2016 року у справі № 6-118цс16, Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 308/10886/15-ц (провадження № 61-18734св18). Підстав відступити від цих правових висновків Верховний Суд не встановив.

Змінивши в порядку частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання зобов'язань за кредитним договором, банк пред'явив позичальнику вимогу про дострокове повне повернення позики (у спірних відносинах - кредиту) та процентів, належних кредитору.

Встановивши, що ця вимога кредитора задоволена шляхом виконання у повному обсязі судового рішення про стягнення з відповідача на користь банку 63 461, 56 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про припинення зобов'язань за кредитним договором від 14 серпня 2008 року.

Визначаючи обґрунтованість наявності заборгованості позивача на момент виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості, Верховний Суд урахував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц

(провадження № 14-318цс18), про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічні висновки містяться і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження

№ 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Верховний Суд також погоджується із висновками суду першої інстанції щодо безпідставності заперечень відповідача про те, що заборгованість, зокрема, утворилась внаслідок того, що кредит був наданий у доларах США і у зв'язку із коливаннями курсів валют на валютному ринку сплаченої за судовим рішенням суми заборгованості не вистачило для задоволення вимог банку.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2014 року за позовом банку з позичальника стягнуто суму заборгованості саме у національній грошовій одиниці - гривнях, ПАТ «Дельта Банк» із рішенням суду погодилось, не оскаржувало його, отже, виходячи із засад диспозитивності, враховуючи процесуальну поведінку сторін та настання негативних наслідків для сторони у разі нереалізації її прав, банк протиправно визначив наявність заборгованості унаслідок коливання курсів валют на валютному ринку.

Аналогічні висновки про застосування норм права містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі

№ 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18).

Апеляційний суд, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, не врахував наведених положень законодавства, та скасував судове рішення, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги, то судові витрати у вигляді судового збору за подання касаційної скарги підлягають стягненню із ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 у сумі 3 968, 64 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 13 січня 2017 року скасувати.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 28 листопада 2016 року залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 3 968, 64 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик