Дата документу 13.06.2019 Справа № 337/2836/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/2836/18 Головуючий у 1 інстанції Кучерук І.Г.
Провадження № 22-ц/807/1000/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування позову зазначала, що 14.03.2016 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя було прийнято заочне рішення про стягнення з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 25.12.2015 року і до повноліття дитини.

Отримавши рішення та виконавчий лист по справі, позивач 05.05.2016 року звернулась до Хортицького відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції із заявою про прийняття виконавчого документу до виконання. Після чого 06.05.2016 року державним виконавцем Хортицького відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції відкрито виконавче провадження №51016617 про що було винесено відповідну постанову.

Відповідачу відомо про існування аліментних зобов`язань перед позивачем, оскільки, ще під час розгляду справи в Хортицькому районному суді м. Запоріжжя отримав позовну заяву та повістку, і саме з цього часу відповідач вже знав, що в нього відповідно до Закону є обов`язок утримувати свою дитину.

Таким чином позивач приходить до висновку, що відповідач знає про існування спору про стягнення аліментів, про існування його обов`язку сплачувати аліменти відповідно до Закону. Відповідачем за період з 25.12.2015 року до 26.06.2018 року жодних аліментів не сплачувалось.

Станом на 21.06.2018 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів складає 43500 грн. 83 коп. Розрахунок державного виконавця до суду ніким не оскаржувався. Відповідач має нерухоме майно, а саме будинок із земельною ділянкою та декілька квартир. Позивач із дитиною не мають свого власного житла і проживають на орендованій квартирі.

Оскільки, ОСОБА_1 грошове зобов`язання не виконав, то у позивача виникло право на застосування наслідків у вигляді стягнення пені за прострочення сплати аліментів відповідно до статті 196 СК України.

Станом на 26.06.2018 року пеня складає 188945 грн. 70 коп. Проте, у зв`язку з тим, що ч.1 ст. 196 Сімейного кодексу України, передбачено, що розмір пені не може бути більшим 100% розміру заборгованості, то сума пені на яку має право позивач складає 43500 грн.

Посилаючись на вищевикладені обставини, просила суд стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення сплати аліментів на утримання спільної дитини ОСОБА_4 у розмірі 43 500 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 , у розмірі 20000 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з нього пеню за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 у розмірі 5 000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної оцінки розрахунку відповідача щодо заборгованості по пені, згідно якого загальна сума пені становить 13177,52 грн.

Крім того, зазначає, що судом не враховано його матеріальний стан. Сума пені в розмірі 20 000 грн. є для нього непід`ємною. Ним було сплачено більше ніж 50000 грн. аліментів, тому він не зможе одночасно сплачувати аліменти та пеню, що може знову призвести до накопичення боргу по сплаті аліментів.

ОСОБА_2 надала суду свої заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст.196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Судом встановлено, що заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 25.12.2015 року і до повноліття дитини, до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

06 травня 2016 року на підставі виконавчого листа №2/337/251/2016 виданого 14.03.2016 року, державним виконавцем Хортицького відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, відкрито виконавче провадження №51016617.

Згідно розрахунку заборгованості від 21.06.2018 року № 21713 Хортицького відділу державної виконавчої служби, за період з грудня 2016 року по травень(включно) 2018 року, заборгованість ОСОБА_1 за виконавчим листом №2/337/251/2016 від 14.03.2016 року, склала 43500,83 грн.

Відповідно до ст.. 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Статтею 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

За приписами ст. 196 СК України, сума неустойки (пені) не може бути більше 100 відсотків суми заборгованості.

З огляду на те, що згідно розрахунку заборгованості від 21.06.2018 року заборгованість ОСОБА_1 склала 43500,83 грн., то розмір пені не може перевищувати дану суму.

Згідно ч.2 ст. 196 СК України, розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно розрахунку заборгованості від 23.11.2018 року № 39191/2 Хортицького відділу державної виконавчої служби, заборгованість ОСОБА_1 станом на 01.11.2018 року за виконавчим листом №2/337/251/2016 від 14.03.2016 року - відсутня.

Згідно довідки ТОВ «АС-КО» № 2 від 23.11.2018 року, ОСОБА_1 працює на посаді сторожа, та його оклад складає 3723 грн.

Судова колегія вважає вірним тат обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що розмір неустойки має бути зменшеним до суми в 20000 грн., враховуючи погашення відповідачем заборгованості та його майновий стан.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 червня 2019 року.

Головуючий

Судді: