Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 2-3872/11

провадження № 61-28557св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Яремка В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_7 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року у складі колегії суддів: Драгоморецького М. М., Громіка ОСОБА_28 Д., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

08 липня 2008 року заступник прокурора Київського району м. Одеси в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2005 року ОСОБА_2 набув права власності на квартиру АДРЕСА_1 , яку за договором купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року відчужив ОСОБА_3 . Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2005 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2005 року скасовано у зв`язку з нововиявленими обставинами, за результатами нового розгляду справи позов ОСОБА_2 залишено без розгляду, проте спірну квартиру неодноразово відчужували за договорами купівлі-продажу. Останніми покупцями за договором від 20 листопада 2007 року є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Посилаючись на порушення житлових прав неповнолітньої ОСОБА_1 , неможливість прийняття нею спадщини у вигляді спірної квартири після смерті матері ОСОБА_9 , яка була власником частини цієї квартири, а частину успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_10 , прокурор просив суд витребувати зазначену квартиру із незаконного володіння відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , визнати за ОСОБА_1 право власності на цю квартиру в порядку спадкування (т. 1, а. с. 137-139).

Справа розглядалася судами неодноразово.

При новому розгляді справи позивачу ОСОБА_1 виповнилось 18 років й 11 лютого 2014 року вона звернулась до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд визнати договір купівлі-продажу квартири від 12 квітня 2005 року, укладений між ОСОБА_11 , яка діяла від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , недійсним, витребувати вказане майно з чужого незаконного володіння та визнати за нею право власності на це майно (т. 3, а. с. 179-184).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначала, що вона була зареєстрована з матір`ю в квартирі АДРЕСА_1 , яка належала її матері. Проте на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2005 року ОСОБА_2 набув право власності на зазначену квартиру в порядку погашення заборгованості за договором позики. Після набрання судовим рішенням законної сили він здійснив відчуження квартири. Зазначене рішення було скасоване у зв`язку з нововиявленими обставинами за заявою прокурора в її інтересах, а надалі позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності залишені без розгляду. Останніми власниками квартири є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які без достатніх правових підстав користуються спірним майном. Враховуючи, що на час відкриття спадщини вона була неповнолітня та зареєстрована у квартирі, тому фактично вступила у володіння спадковим майном.

06 січня 2016 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання добросовісними набувачами.

В обґрунтування своїх вимог відповідачі посилались на те, що вони є добросовісними набувачами квартири АДРЕСА_1 , оскільки не знали і не могли знати, що купують квартиру у особи, що не мала права її відчужувати, тому відсутні підстави для витребування у них спірного майна (т. 3, а. с. 201-203).

Останнім рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 12 квітня 2005 року, укладений між ОСОБА_11 , яка діяла від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 , витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказану квартиру на користь ОСОБА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2005 року, яким за ОСОБА_2 було визнано право власності на спірну квартиру, скасовано ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2005 року, то відпала правова підстава для відчуження ним 12 квітня 2005 року спірної квартири ОСОБА_3 . Тому вказаний договір купівлі-продажу квартири відповідно до вимогам чинного законодавства є недійсним, з цих же підстав є недійсними і договори купівлі-продажу, укладені надалі. На час відкриття спадщини на підставі рішення суду про визнання ОСОБА_9 померлою - 27 грудня 2005 року, позивач ОСОБА_1 була неповнолітньою і з часу відкриття спадщини прийняла спадщину у вигляді спірної квартири й набула права на неї. Спірна квартира була відчужена поза волею її власника, матері позивача - ОСОБА_9 , тому її дочка має право на відновлення свого права на квартиру шляхом визнання права власності на спадкове майно та витребування його із чужого незаконного володіння відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги добросовісних набувачів не є належним способом захисту у розумінні статті 16 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено. Визнано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 добросовісними набувачами спірної квартири.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, суд апеляційної інстанції виходив з того, що право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 цього Кодексу, які дають право витребувати майно від добросовісного набувача. Позивачем ОСОБА_1 не доведено, що спірна квартира вибула із володіння ОСОБА_9 поза її волею. Сам по собі факт скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2005 року, яким за ОСОБА_2 було визнано право власності на спірну квартиру, не може служити безспірною підставою для позбавлення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 права власності на житло, а тому їхній позов є обґрунтованим.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що після скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2005 року, яким за ОСОБА_2 було визнано право власності на спірну квартиру, укладений договір купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року не відповідає вимогам частини першої статті 203 ЦК України, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України вважається недійсним. Як спадкоємець вона має право як на оспорювання правочину, вчиненого за життя спадкодавця помимо її волі, так і на витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 213 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, (далі - ЦПК України 2004 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані рішення у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18 серпня 1993 року № 8-1385 квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_10 та ОСОБА_9 (т. 1, а.с. 12).

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_9 , яка в свою чергу є донькою ОСОБА_10 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_10 , про що свідчить актовий запис за № 68, здійснений відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої райради народних депутатів м. Одеси.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2005 року оголошено померлою ОСОБА_9 , 1971 року народження. Рішення набрало законної сили (т. 1, а.с.46).

16 серпня 2007 року видано свідоцтво про смерть ОСОБА_9 у віці 32 роки, про що вчинений актовий запис про смерть за № 04 (т. 1, а. с. 49).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 травня 2007 року заява ОСОБА_16 задоволена. Відповідно до вказаного рішення ОСОБА_16 удочерив неповнолітню ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внесено зміни до актового запису про народження ОСОБА_1 та замінено прізвище дитини з « ОСОБА_1 » на « ІНФОРМАЦІЯ_5 » та по-батькові з « ОСОБА_1 » на « ІНФОРМАЦІЯ_6 », а ім`я « ОСОБА_1 » залишити без змін (т. 1, а. с. 47-48).

03 липня 2007 року Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси видано свідоцтво про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у м. Одесі, про що в Книзі реєстрації народжень зроблений відповідний актовий запис. У свідоцтві зазначені батьки: мати - ОСОБА_9 , батько - ОСОБА_16 (т. 1, а. с. 50).

Таким чином, ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_9 , яка відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 25 жовтня 1994 року між ОСОБА_23 та ОСОБА_9 змінила прізвище на дошлюбне, а після реєстрації нового шлюбу 14 квітня 2000 року змінила прізвище на « ОСОБА_9 ».

Отже, після смерті ОСОБА_10 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , відкрилась спадщина, а донька померлої успадкувала частину квартири, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час відкриття указаної спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

ОСОБА_9 постійно проживала з померлою ОСОБА_10 та була єдиною спадкоємицею першої черги за законом та фактично прийняла спадщину.

Відповідно до довідки-витягу з домової книги від 21 червня 2001 року № 70 у спірній квартирі були зареєстрованими ОСОБА_9 та ії донька ОСОБА_1 , 1994 року народження (т. 1, а.с. 13).

Проте рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2005 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу ОСОБА_9 перед ОСОБА_2 у сумі 53 000 грн згідно з договором позики від 10 червня 2002 року, а ОСОБА_1 була знята з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою (т. 1, а. с. 27-30).

Надалі ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року продав вказану квартиру ОСОБА_3 (т. 3, а. с. 208-209).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2005 року, за заявою Прокуратури Київського району м. Одеси, рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2005 року скасовано за нововиявленими обставинами.

Надалі позов ОСОБА_2 про визнання права власності залишено без розгляду.

Встановлено, що за договором купівлі-продажу від 20 квітня 2005 року ОСОБА_3 продав спірну квартиру ОСОБА_25 , а вже після скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2005 року, яким право власності на спірну квартиру було визнано за ОСОБА_2 , відповідно до договору купівлі-продажу від 15 червня 2005 року ОСОБА_25 продав спірну квартиру ОСОБА_26 (т. 3, а. с. 204-222), яка у свою чергу 20 листопада 2007 року відчужила її ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2005 року ОСОБА_9 , 1971 року народження, визнано померлою і відповідно до вимог статті 1220 ЦК України, з цього часу відкрилася спадщина.

Відповідно до положень статей 1223, 1261 ЦК України спадкоємцем після смерті ОСОБА_9 є її донька ОСОБА_1 .

За правилами статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин першої, третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину. Спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Відповідно до листа Шостої одеської державної нотаріальної контори від 19 липня 2016 року повідомлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_9 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , не заводилась (т. 4, а. с. 18).

Згідно з частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків, або одного з них, з яким вона проживає.

Отже, на момент відкриття спадщини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 , коли було прийняте рішення про визнання померлою ОСОБА_9 , ОСОБА_1 була неповнолітньою та була зареєстрована за місцем проживання матері, оскільки рішення суду, на підставі якого вона була знята з реєстрації, вже було скасовано, а тому вона вважається такою, що прийняла спадщину.

Прийнявши в установленому законом порядку спадщину з часу її відкриття ОСОБА_1 набула право на оспорювання першого правочину, за яким спірну квартиру відчужив відповідач ОСОБА_2 , а також речові права на успадковану квартиру, а саме право володіння та право користування нею.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Оскільки до ОСОБА_1 перейшли права спадкодавця ОСОБА_9 , то вимоги про визнання першого правочину, за яким квартира була відчужена ОСОБА_3 , що спрямовані на повернення квартири у статус спадкового майна, у спірному випадку є належним способом захисту. Проте апеляційний суд помилково дійшов протилежного висновку, без урахуванням конкретних обставин справи.

Також не можна погодитися з рішеннями судів обох інстанцій у частині вирішення вимоги ОСОБА_1 про визнання права на спірну квартиру та її витребування з чужого незаконного володіння.

За обставинами справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 як спадкоємець після смерті своєї матері має право на оспорювання договору, на підставі якого при житті матері ОСОБА_2 відчужив цю квартиру, на визнання права на указане спадкове майно, а також ставити питання про витребування квартири з чужого незаконного володіння.

У зв'язку з цим наведені апеляційним судом підстави для відмови у позові ОСОБА_1 , а саме, що спірна квартира на час визнання ОСОБА_9 померлою не входила до складу спадщини, є помилковими, оскільки до ОСОБА_1 як до спадкоємця та правонаступника перейшло право оспорювання правочину, внаслідок якого спірна квартира вибула із власності спадкодавця.

Водночас, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 як спадкоємця після смерті ОСОБА_9 , яка внаслідок визнання за нею права власності на спірну квартиру має право на витребування указаного спірного майна, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до статті330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За змістом статті 330 ЦК України виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їхні рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

У контексті вирішення цієї справи необхідно враховувати і позицію Європейського суду з прав людини в справі ALENTSEVA v. RUSSIA (№ 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). У ній суд зазначив, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_27 , який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій у справі перед тим, як квартира перейшла до ОСОБА_27. як спадкоємця ОСОБА_28 , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру ОСОБА_29 . стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви ОСОБА_27. про визнання його спадкоємцем ОСОБА_28 По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені ОСОБА_29 . для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності ОСОБА_27. Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях ОСОБА_29 . В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій ОСОБА_27 було порушено. З огляду на, що ОСОБА_27 був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття ОСОБА_28 квартири ОСОБА_27. практично збіглося з його визнанням як спадкоємця ОСОБА_28 і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії ОСОБА_29 . і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду.

Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

У справі, рішення у якій переглядаються у касаційному порядку, в аспекті пропорційності та мети втручання у право мирного володіння майном відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , фактичного їх позбавлення права власності без жодної компенсації необхідно також зазначити таке.

За змістом позову ОСОБА_1 її право на спірну квартиру є похідним від права на це майно матері ОСОБА_9 . Проте за її життя за рішенням суду ОСОБА_9 була позбавлена цього права у зв`язку з наявністю боргу перед відповідачем ОСОБА_2 . Рішення суду ОСОБА_9 не оскаржувала, а надалі указане судове рішення було скасоване не у зв`язку з його незаконністю, а за заявою про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами з метою захисту потенційного права неповнолітньої на той час ОСОБА_1 на користування житлом.

На час пред`явлення самостійного позову ОСОБА_1 є повнолітньою, у спірній квартирі практично не проживала.

Матеріалами справи та судами не спростовано, що первинно спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_9 до ОСОБА_2 за борги, тобто не безоплатно.

Указані обставини дають підстави для висновку, що мета, яку переслідує позивач, та наслідки для відповідачів як добросовісних набувачів у вигляді безоплатного позбавлення їх майна, яким вони тривалий час володіють, є неспівмірними.

Отже, задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , як добросовісних набувачів, призведе до порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Тому оскаржувані судові рішення в частині вирішення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині підлягають скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Водночас підлягає скасуванню рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання їх добросовісними набувачами.

Добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи, яка підлягає доказуванню. У зв'язку з цим не підлягають розгляду позовні вимоги про визнання набувача майна добросовісним, оскільки відповідно до статті 338 ЦК України питання добросовісності набуття майна є одним із фактів, що має значення для вирішення справи і встановлюється судом відповідно до статті 214 ЦПК України 2004 року (про це зазначено в рішенні Верховного Суду України від 19 січня 2011 року у справі № 6-13839св10).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, враховуючи положення пункту 3 частини третьої статті 409 ЦПК України, частини першої статті 412 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Отже, рішення апеляційного суду в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання їх добросовісними набувачами підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції .

Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання добросовісними набувачами скасувати.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2016 року про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання добросовісними набувачами залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак