Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 170/631/13-ц

провадження № 61-48324св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Усика Г. І., Яремка В. В.

учасники справи:

заявники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

суб`єкт оскарження - начальник відділу державної виконавчої служби Шацького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області,

розглянув у порядку спрощеного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на постанову Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Карпук А. К., Бовчалюк З. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог скарги та рішень судів

У березні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із скаргою на дії та постанови начальника відділу державної виконавчої служби Шацького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі - Шацького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області).

Свої вимоги обґрунтовували тим, що постановами начальника відділу державної виконавчої служби від 24 лютого 2017 року відкрито виконавче провадження про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 69 367,78 грн, із ОСОБА_2 у розмірі 69 367,78 грн, із ОСОБА_3 у розмірі 69 367,78 грн. Із ухвали Шацького районного суду Волинської області від 20 березня 2018 року вони дізналися про те, що зазначені постанови про відкриття виконавчого провадження винесені на підставі постанов про стягнення виконавчого збору, які в свою чергу винесені на підставі рішення Шацького районного суду Волинської області про солідарне стягнення з них заборгованості. Вважають, що дії начальника Шацького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області щодо стягнення виконавчого збору є протиправними, а постанови про стягнення виконавчого збору такими, що підлягають скасуванню, оскільки стягнення виконавчого збору мало бути проведено солідарно, а не з кожного боржника окремо, оскільки згідно з рішенням Шацького районного суду Волинської області від 14 травня 2015 року задоволені вимоги про стягнення із скаржників на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості у сумі 690 023,18 грн солідарно. Крім того, при винесенні постанов про стягнення виконавчого збору начальником Шацького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області неправильно застосовано статтю 27 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 % суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Під час виконання виконавчого провадження між стягувачем та боржником ОСОБА_2 досягнуто згоди щодо врегулювання розміру заборгованості та виконано зобов`язання розірванням кредитного договору. 31 жовтня 2017 року добровільно сплачено кошти у розмірі 345 000,00 грн (заборгованість погашена).

Посилаючись на викладене, скаржники просили визнати дії начальника Шацького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Мохнюка О. В. щодо стягнення виконавчого збору протиправними та скасувати постанову від 24 лютого 2017 року № 51263959 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 69 367,78 грн, постанову від 24 лютого 2017 року № 51264057 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_3 у розмірі 69 367,78 грн та постанову від 24 лютого 2017 року № 51264006 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_2 у розмірі 69 367,78 грн.

Ухвалою Шацького районного суду Волинської області від 14 вересня 2018 року скаргу задоволено. Визнано дії начальника Шацького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Мохнюка О. В.щодо стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 протиправними.Скасовано постанову начальника Шацького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Мохнюка О. В. від 24 лютого 2017 року № 51263959 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 69 367,78 грн, постанову від 24 лютого 2017 року № 51264057 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_3 у розмірі 69 367,78 грн та постанову від 24 лютого 2017 року № 51264006 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_2 у розмірі 69 367,78 грн.

Постановою Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року ухвалу Шацького районного суду Волинської області від 14 вересня 2018 року скасовано. Закрито провадження у справі за скаргою на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд, закриваючи провадження у справі, виходив із того, що справи, у яких оскаржуються постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, віднесені до юрисдикції адміністративних судів.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У грудні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав до Верховного суду касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2018року, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення питання розподілу судових витрат, а ухвалу суду першої інстанції в частині визнання дій начальника Шацького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Мохнюка О. В. щодо стягнення виконавчого збору протиправними, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права. Вказує на те, що постанова Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15, на які посилався у своїй постанові суд апеляційної інстанції, прийнята на підставі норм ГПК України, а тому не має жодного відношення до цієї справи. Крім того, законом не передбачено сплату судового збору за подання апеляційної скарги у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби (постанова Верховного Суду від 18 січня 2018 року, справа № 565/256/15-ц). Крім того, згідно з пунктом 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року (№ 12-213гс219) відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду апеляційної інстанції у частині вирішення питання розподілу судових витрат - скасуванню. В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.

Обставини встановлені судами

На виконанні у Шацького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області перебував виданий Шацьким районним судом Волинської області 08 червня 2015 року виконавчий лист про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості у розмірі 69 0023,18 грн та 3 654,00 грн судового збору.

27 травня 2016 року начальником відділу державної виконавчої служби винесено постанови про відкриття виконавчого провадження із виконання вказаного виконавчого листа.

Начальником відділу державної виконавчої служби від 24 лютого 2017 року винесено постанови про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 69 367,78 грн (ВП № 51263959); про стягнення з боржника ОСОБА_3 виконавчого збору у розмірі 69 367,72 грн (ВП № 51264057); про стягнення з боржника ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 69 367,72 грн (ВП № 51264006).

Постановами від 18 січня 2018 року відкриті виконавчі провадження щодо примусового виконання зазначених постанов від 24 лютого 2017 року про стягнення з боржників виконавчого збору.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтею 125 Конституції України визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон № 1404-VIII та зміни до ЦПК України, внесені відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

На спірні правовідносини поширюється саме Закон № 1404-VIII, згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону № 1404-VІІІ постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини третьої цієї статті рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404 VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким ор ган ом, у тому числі судом якоїюрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справах № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18), від 07 лютого 2019 року у справі №927/769/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 766/740/17-ц (провадження № 14-664цс18) та від 25 травня 2019 року у справі № 2-1409/11 (провадження № 14-137цс19). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Беручи до уваги викладене, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, справи про оскарження постанов про стягнення виконавчого збору не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства з огляду на те, що крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного нормами процесуального законодавства, Закон України «Про виконавче провадження» встановлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, апеляційний суд зробив правильний висновок, що скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанови начальника Шацького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а належить до компетенції адміністративного суду.

02 жовтня 2019 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підстав передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду та щодо строків повернення справи», відповідно до якого частину шосту статті 403 ЦПК України викладено у такій редакції: справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо: 1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції; 2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах; 3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

З урахуванням того, що Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїх постановах висновок щодо питання предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для передачі цієї справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду.

Разом з тим Верховний Суд не погоджується із судовим рішенням суду апеляційної інстанції в частині вирішення питання розподілу судових витрат, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі закриття провадження у справі судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 141 ЦПК України).

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір»).

Такого клопотання матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене вище, суд касаційної інстанції приходить висновку, що рішення суду апеляційної інстанції в цілому ухвалено з додержанням норм процесуального права, проте у частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню, як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм процесуального права .

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Головного територіального управління юстиції у Волинській області по 587,33 грн із кожного витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, скасувати.

В іншій частині постанову Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко