КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження 22-ц/824/2209/2019 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача Сліпченка О.І., суддів Іванова І.В., Сержанюка А.С.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову, -

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

19 грудня 2017 року надійшла вищевказана заява, яка мотивована тим, що 10.09.2013 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 нежилі приміщення з № 1 по № 6, що знаходяться у будинку АДРЕСА_1.

10 вересня 2013 року о 12:20 нежилі приміщення були зареєстровані за ОСОБА_3 на праві приватної власності. Номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2430210.

Зазначене приміщення використовувалось нею, як перукарня.

01 грудня 2017 року до даного приміщення зайшли невідомі особи, які представились представниками колекторської компанії, наказали позивачу та клієнтам перукарні вийти з приміщення та винесли все майно на вулицю, змінили замки та сигналізацію.

Заявник просив вжити заходи забезпечення позову до пред'явлення позову шляхом заборони всім державним реєстраторам, державним та приватним нотаріусам в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь-які реєстраційні дії, спрямовані на внесення змін до відомостей про нерухоме майно, а саме: нежитловий будинок (приміщення) загальною площею 43,2 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна № 000 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), у тому числі дій, спрямованих на зміну власника даного майна.

Ухвалою Печерського районного суду Київської області від 22 грудня 2017 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, обґрунтовуючи її тим що, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, без посилання на докази, ухвала не відповідає зазначеним вимогам закону, з яких суд виходив при задоволені заяви про забезпечення позову.

Просив оскаржувану ухвалу скасувати та у задоволені заяви про забезпечення позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що скарга є необґрунтованою та такою, що містить в собі перекручування фактів з метою умисного введення суду в оману.

Просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_6 підтримав свою позицію. ОСОБА_3 та її представник у судове засідання не з'явилися, належним чином повідомлені.

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття вказаних заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Такий висновок суду не в повному обсязі відповідає встановленим у справі обставинам.

Відповідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Частиною 2 ст. 149 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 1, 4 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року № 9 &q? н;Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову&q?нн; забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Отже, підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення про те, що невжиття певних заходів, передбачених ч. 1 ст. 150 ЦПК, утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.

Відповідно до ст.17 Закону України &qu.4;Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини&quоб; суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Згідно з Конвенцією про захист прав і основних свобод людини (ст.1) високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені у розділі 1 цієї конвенції.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод &qupt;Право на ефективний засіб юридичного захисту&quan; встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Так, згідно п. 43 рішення ЄСПЛ по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності належить враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Як вбачається з матеріалів справи спір виник між ОСОБА_3 та державним реєстратором Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Замфір О.М., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г щодо незаконних дій про реєстрацію спірного майна за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ДНІПРОФІНАНСГРУП».

Таким чином, суд першої інстанції не з'ясував, а чи виник між апелянтом та заявником спір, не встановив обсяг позовних вимог і відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати ОСОБА_3, позовним вимогам, оскільки позовні вимоги, як вбачається не стосуються ОСОБА_2.

Висновок суду першої інстанції про те, що невжиття заходів забезпечення позову може значно утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, є необґрунтованим і недоведеним у контексті спірних правовідносин.

Також судом першої інстанції не було враховано, що вжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони всім державним реєстраторам, державним та приватним нотаріусам в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь-які реєстраційні дії, спрямовані на внесення змін до відомостей про нерухоме майно, а саме: нежитловий будинок (приміщення) загальною площею 43,2 кв.м., розташований в АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна № 000 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), у тому числі дій, спрямованих на зміну власника даного майна, -буде порушувати права ОСОБА_2, таке вжиття заходів забезпечення позову є неприпустимим і таким, що порушує законні права та інтереси власника майна на час розгляду справи.

Окрім того, підстава набуття ОСОБА_2, указаного майна не оспорюється, тому вжитті заходи забезпечення позову є неспівмірними із заявленими позовними вимогами.

За таких обставин суд першої інстанції передчасно задовольнив заяву про застосування заходів забезпечення позову, через що постановлена ним ухвала відповідно до вимог ст. 376 ч.1 ЦПК України підлягає скасуванню як незаконна, а у задоволенні заяви про застосування заходів забезпечення позову належить відмовити як необґрунтованому та передчасному.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376, 381,382, 383, 384, 389 ч.1 ЦПК України Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову шляхом заборони всім державним реєстраторам, державним та приватним нотаріусам в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь-які реєстраційні дії, спрямовані на внесення змін до відомостей про нерухоме майно, а саме: нежитловий будинок (приміщення) загальною площею 43,2 кв.м., розташований в АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна № 000 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), у тому числі дій, спрямованих на зміну власника даного майна - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: