Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 761/9106/16-ц

провадження № 61-17477св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2017 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики в загальній сумі 96 000 доларів США, що еквівалентно 2 599 680 грн.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 23 липня 2010 року та 10 липня 2013 року відповідач позичив у неї грошові кошти - 49 000 доларів США і 47 000 доларів США відповідно, що підтверджується розписками, та зобов'язався повернути їх за першою вимогою.

Ураховуючи те, що позичальник відмовляється добровільно повернути позику, просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 кошти в розмірі 2 599 680 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд вважав доведеними обставини невиконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення грошових коштів позикодавцеві.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_5 - колишня дружина ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилалася на незаконність рішення місцевого суду у зв'язку з неповним з'ясуванням усіх обставин, які мають значення для розгляду справи, зокрема, факту відсутності її згоди на отримання цієї позики під час перебування її та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. Крім того, зазначала, що розписки не містять зобов'язань щодо необхідності повернення коштів.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2017 року заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, урахувавши висновки судово-технічної експертизи від 22 травня 2017 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, вважав, що оскільки розписки від 23 липня 2010 року та від 10 липня 2013 року були фактично підписані не в указані дати, а інших належних і допустимих доказів, які підтверджують факт позики грошей, позивач не надала, підстав для задоволення її вимог немає.

Крім того, суд зазначив, що ОСОБА_5 в суді першої інстанції не була залучена у справі в якості третьої особи, що також є підставою для відмови у позові, оскільки апеляційний суд позбавлений можливості визначення кола осіб, які беруть участь у справі, на стадії апеляційного перегляду.

Виникнення між сторонами боргових зобов'язань суд апеляційної інстанції розцінив як спосіб ОСОБА_4 вплинути на поділ майна подружжя після розірвання шлюбу.

Короткий зміст доводів касаційної скарги

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_3, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заявник вважає, що рішення апеляційного суду ґрунтується на припущеннях.

Пояснює це тим, що вищезазначена судова експертиза містить висновки лише про ймовірність складення указаних розписок в інший час, аніж вони датовані. Однак це не спростовує факт отримання відповідачем позики, яка повинна бути повернутою.

Крім того, не погоджується з посиланням апеляційного суду на незаконність рішення місцевого суду у зв'язку з незалученням ОСОБА_5 у якості учасника справи, оскільки позика надавалася особисто відповідачу, а конфлікт між ним і його дружиною з приводу поділу майна подружжя ніяк не може впливати на вирішення даної справи.

На переконання заявника, суд апеляційної інстанції неправомірно стягнув з неї на користь ОСОБА_6 судовий збір за подання апеляційної скарги, оскільки процесуальним законом не передбачено можливості стягнення судових витрат на користь особи, яка не є стороною у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Справу № 761/9106/16-ц передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Відповідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що відповідно до розписки від 23 липня 2010 року ОСОБА_4 отримав на умовах безвідсоткової позики у ОСОБА_3 кошти в сумі 49 000 доларів США для будівництва будинку за адресою: Київська область, Васильківський район, село Гвоздів, садове товариство «Левада».

Крім того, згідно з розпискою від 10 липня 2013 року ОСОБА_4 отримав ще одну безвідсоткову позику у ОСОБА_3 в сумі 47 000 доларів США для завершення внутрішнього оздоблення будинку, будівництва погреба, гаража і облаштування земельної ділянки за адресою: Київська область, Васильківський район, село Гвоздів, садове товариство «Левада».

Сторони узгодили строк повернення позичених грошових коштів за першою вимогою.

11 лютого 2016 року ОСОБА_3 направила ОСОБА_4 вимогу про повернення коштів за розписками, яка отримана ним 16 лютого 2016 року.

Відповідач грошові кошти не повернув, що стало підставою для подання даного позову.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності факту невиконання позичальником зобов'язань щодо повернення позики позикодавцю у спосіб, визначений розписками.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_5 - дружини ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду, зробив висновок про відсутність підстав для стягнення коштів за розписками, посилаючись на те, що вони не є належними та допустимими доказами, які підтверджують факт укладання договорів та отримання відповідачем позики.

При цьому апеляційний суд урахував висновки судово-технічної експертизи документів від 22 травня 2017 року № 15292/16-34/6232-6251/17-34, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, згідно з якою розписки від 23 липня 2010 року та від 10 липня 2013 року виконані не в зазначені дати.

Крім того, суд апеляційної інстанції розцінив факт підписання цих розписок як незаконний спосіб відповідача вплинути на поділ майна подружжя після розірвання шлюбу його та ОСОБА_5, яка не була залучена до участі у даній справі в якості третьої особи.

Однак із висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Установивши, що сторони уклали договори позики, що підтверджується відповідними розписками, борг за якими позичальник відмовляється добровільно повертати, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про задоволення позову.

Наявні в матеріалах справи розписки є підтвердженням факту і моменту передачі та отримання грошей ОСОБА_4

ОСОБА_4 не спростував факту отримання коштів та укладення договорів позики.

При апеляційному перегляді справи за скаргою ОСОБА_5 апеляційний суд не звернув увагу на те, що вона не є стороною договорів позики, в мотивувальній та резолютивній частинах рішення суду першої інстанції відсутні будь-які висновки про її права та/або обов'язки, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про можливість скасування цього рішення з ухваленням нового про відмову у позові.

Під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Оскільки апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 413, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2017 року скасувати.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун В. І. Крат