Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 642/2277/16-ц

провадження № 61-31802 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

УсикаГ. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8,

третя особа - Харківська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення Апеляційного суду Харківської області

від 06 червня 2017 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М.,

Котелевець А. В., Пономаренко Ю. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Харківська міська рада, про зобов'язання вчинити дії, визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 10 вересня 1997 року № 753 їй видано державний акт на право приватної власності на землю

від 22 вересня 1997 року, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

03 липня 2013 року вона звернулася до Управління Держземагентства у

м. Харкові з метою видачі технічного завдання на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж належної їй земельної ділянки на місцевості, однак 09 липня 2013 року їй повідомлено про неможливість встановлення меж, оскільки постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2008 року у справі № 2-а-506-08 державний акт на право приватної власності на земельну ділянку скасовано за результатами розгляду справи за позовом ОСОБА_6 до Харківської міської ради про скасування державного акта на право приватної власності на землю.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року її апеляційну скаргу на зазначене вище судове рішення задоволено, скасовано постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2008 року та ухвалено нову постанову про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6

Під час розгляду зазначеної цивільної справи їй стало відомо, що 02 серпня

2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки .

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 шляхом обману заволоділа належною їй земельною ділянкою, яку в подальшому відчужила за відплатним договором, внаслідок чого їй була заподіяна моральна шкода, що полягає у порушенні її права власності на нерухоме майно, з урахуванням уточнених позовних вимог просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки

від 02 серпня 2016 року № 1677, укладений між відповідачами; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_7 земельну ділянку, площею 0,0792 га з кадастровим номером НОМЕР_1, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та передати її у володіння ОСОБА_4; зобов'язати Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області внести відомості про власника земельної ділянки відповідно до державного акта серії НОМЕР_2 від 22 вересня 1997року на земельну ділянку; стягнути з ОСОБА_6 37 500,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки рішення Харківської міської ради від 27 жовтня 2010 року № 307/10 про надання у власність ОСОБА_6 спірної земельної ділянки є дійсним, ніким не скасовано та не оспорюване, підстави вважати, що вона набула земельну ділянку незаконно відсутні, а тому відсутні підстави для зобов'язання Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області внести відомості про власника земельної ділянки на підставі державного акта від 22 вересня 1997 року, виданого

ОСОБА_4

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю, оскільки позивач не довела яким чином укладений між відповідачами договір не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, та не обґрунтувала внаслідок яких саме дій ОСОБА_6 їй завдано моральних страждань.

Крім того суд вказав на подання позову з пропуском позовної давності про застосування якої заявила відповідач, оскільки спірна земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_6 на підставі рішення Харківської міської ради від 27 жовтня 2010 року № 307/10, яке було опубліковано у засобах масової інформації 17 грудня 2010 року, а тому позивач не була позбавлена можливості дізнатись про порушення свого майнового права.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_7 земельну ділянку, площею

0, 0833 га, яка розташована по АДРЕСА_1 та належить

ОСОБА_4 на підставі державного акта серії НОМЕР_3, виданого Харківською міською радою 22 вересня 1997 року, та передати її ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 є законним власником спірної земельної ділянки на підставі державного акта про право приватної власності від 22 вересня 1997 року, оскільки постановою Харківського апеляційного адміністративного суду скасовано постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2008 року про скасовування виданого їй державного акта на землю. Ураховуючи, що набуття права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_6 було пов'язане з незаконним позбавленням права власності ОСОБА_4, відповідач не може вважатись законним власником спірної земельної ділянки, не зважаючи на наявність не скасованого рішення Харківської міської ради від 27 жовтня

2010 року № 307/10. З огляду на те, що спірна земельна ділянка вибула з власності ОСОБА_4, суд вважав обгрунтованими вимоги ОСОБА_4 про витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння ОСОБА_7 та передачі її власнику - ОСОБА_4 на підставі статті 388 ЦК України.

Суд першої інстанції помилково вважав, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом порушених прав, оскільки саме по собі опублікування рішення міської ради про передачу земельної ділянки в газеті не свідчить, що саме з цього моменту особа могла дізнатись про порушення свого права. При цьому помилковими є висновки суду про відмову в задоволенні позову з двох правових підстав: необґрунтованості позовних вимог та спливу позовної давності, які є взаємовиключними.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив із того, що висновки суду проте недоведеність факту спричинення моральної шкоди

ОСОБА_4 є законними та обгрунтованими.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2017 року ОСОБА_4 не оскаржувалось, а тому в апеляційному порядку не переглядалось (частина перша статті 303 ЦПК України 2004 року).

Короткий зміст та доводів касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у липні 2017 року, представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув увагу, що за приписами статті 388 ЦК України відчуження майна повинно здійснюватися особою, яка не мала права вчиняти такі дії, тоді як ОСОБА_6 володіла спірною земельною ділянкою на законних підставах та могла нею розпоряджатись, що підтверджується рішенням Харківської міської ради

від 27 травня 2010 року № 307/10 та державним актом на право власності на земельну ділянку від 27 серпня 2012 року, які є чинними. Про порушення свого права ОСОБА_4 могла дізнатись з моменту опублікування в засобах масової інформації рішення Харківської міської ради про передачу спірної землі ОСОБА_6 - 17 грудня 2010 року, а тому строк звернення до суду за захистом порушеного права сплив ще 17 грудня 2013 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову, незалежно від того чи обґрунтованими є її позовні вимоги, тоді як апеляційний суд дійшов протилежних висновків.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 10 вересня

1997 року № 753 ОСОБА_4 надано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 833 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

22 вересня 1997 року виконавчим комітетом Харківської міської ради ОСОБА_4 видано державний акт на право приватної власності № 1364 на зазначену земельну ділянку.

Рішенням Харківської міської ради від 19 липня 2006 року № 569

ОСОБА_6 було включено до загальноміських списків обліку на отримання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

28 лютого 2008 року виконавчий комітет Ленінської районної у м. Харкові ради Харківської області звернувся до Харківського міського голови з клопотанням про надання ОСОБА_6 земельної ділянки, яка розташована по

АДРЕСА_1

Рішенням Харківської міської ради від 20 червня 2008 року № 166/08

ОСОБА_6 надано дозвіл на розробку проекту відведення зазначеної земельної ділянки.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова 27 листопада 2008 року у справі № 2-а-506/08 за позовом ОСОБА_6 до Харківської міської ради, скасовано державний акт про право власності на земельну ділянку

від 22 вересня 1997 року № 1364, виданий на ім'я ОСОБА_4

Рішенням Харківської міської ради Харківської області 27 травня 2010 року

№ 307/10 передано ОСОБА_6 у власність земельну ділянку, площею

0, 792 га по АДРЕСА_1 а 27 липня 2012 року на її ім'я був оформлений державний акт серії НОМЕР_4 на цю земельну ділянку.

Постановою Харківського апеляційного суду адміністративного суду

від 07 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, постанову Дзержинського районного суду м. Харкова 27 листопада 2008 року скасовано, та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 до Харківської міської ради про скасування державного акта.

02 серпня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є спірна земельна ділянка.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першої статті 16 ЦК України та частиною першою

статті 3 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Положення зазначеної статті застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (правовий висновок Верховного Суд України у справі № 6-2233цс16 від 21 грудня 2016 року).

З огляду на те, що спірна земельна ділянка вибула поза волею її власника - ОСОБА_4, на підставі судового рішення, яке у подальшому було скасовано, вона має право витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України, а тому апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про витребування земельної ділянки з володіння ОСОБА_7 на підставі положень статті 388 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що на момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_6 мала право на розпорядження спірною земельною ділянкою є безпідставними, оскільки постановою Дзержинського районного суду м. Харкова 27 листопада 2008 року скасовано судове рішення про скасування державного акта про право власності на земельну ділянку

від 22 вересня 1997 року № 1364, виданого на ім'я ОСОБА_4, а тому її право власності на спірну земельну ділянку було відновлено.

З урахуванням наведеного, наявність рішення Харківської міської ради

від 27 травня 2010 року № 307/10 та державного акта на право власності на земельну ділянку від 27 серпня 2012 року, виданого на її ім'я ОСОБА_6, не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції.

Щодо доводів апеляційної інстанції про неправильне застосування апеляційним судом позовної давності.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частиною третьою статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Відхиляючи заяву ОСОБА_6 про застосування позовної давності, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивач не пропустила строк звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки про наявність судового рішення на підставі якого було скасовано виданий їй державний акт на землю вона дізналася у липні 2013 року з відповіді Управління Держземагентства у Харкові про неможливість видачі технічного завдання на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж її земельної ділянки.

Доводи заявника про помилковість зазначеного висновку суду з посиланням на те, що позивач могла дізнатися про порушення її права на земельну ділянку з публікації друкованого органу Харківської міської ради - «Харьковские Известия» (випуск 2, грудень 2010 року, підписаної до друку 17 грудня 2010 року) не є переконливими з огляду на те, що зазначена газета має обмежений тираж та випуск, в ній публікується інформація лише про прийняті міською радою рішення щодо надання дозволів на розробку проектів відведення земельних ділянок та їх передачі у приватну власність громадянам, що стосуються конкретних зацікавлених осіб, органів місцевого самоврядування та управління, а тому відсутні підстави вважати, що за належного передбачення ОСОБА_4 прийнятого органом місцевого самоврядування рішення, що стосуються її прав та обов'язків, вона могла б дізнатися про передачу належної їй на праві власності земельної ділянки ОСОБА_6 з публікації в цій газеті у грудні 2010 року.

Безпідставними є і доводи касаційної скарги про необхідність застосування наслідків спливу строків позовної давності незалежно від обґрунтованості позову чи ні, оскільки відповідно до положень статей 256, 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Аналогічний правовий висновок, висловлений у постановах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16, від 22 березня

2017 року у справі № 6-43цс17.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що судапеляційної інстанції правильно встановив обставини справи, характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 - ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник