ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача КрижанівськоїГ.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Заліській Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: ОСОБА_3, про припинення поруки за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року, ухваленого у складі судді Колдіної О.О.,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа: ОСОБА_3, про припинення поруки.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 22.06.2006 між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 226/72065, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 56 000 доларів США зі сплатою 11,5% річних.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором 22.06.2006 між ОСОБА_4 та АКБ «Укрсоцбанк» укладено договір поруки, за яким поручитель зобов'язався перед Кредитором в повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісії, а також можливих штрафних санкцій, в розмірі, в строки та в порядку, передбачених договором.

Позивач вказував, що 30.03.2010 банк та позичальник без згоди поручителя уклали між собою додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту № 226/72065 від 22.06.2006, встановивши нову проценту ставку в розмірі 12% річних, про що він дізнався в 2018 року, коли банк подав позов до суду про стягнення заборгованості, зазначивши це в позовній заяві.

У зв'язку із збільшенням обсягу відповідальності поручителя без його згоди, позивач, посилаючись на положення ч.1 ст. 559 ЦК України просив визнати поруку припиненою.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Справа № 752/6704/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1167/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О. .
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Вказував, що наявні підстави для застосування положень ст. 559 ЦК України, оскільки додатковою угодою до кредитного договору, стороною якої поручитель не був, оскільки вказана угода була укладена без його згоди, збільшено обсяг його відповідальності за договором поруки.

Зазначав, що аналізуючи договір від 30.10.2010 вбачається відсутність відомостей щодо встановлення нової процентної ставки в розмірі 12 % за користування кредитними коштами.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 22.06.2006 між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 226/72065, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 56 000 доларів США зі сплатою 11,5% річних (а.с. 11-17).

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором 22.06.2006 між ОСОБА_4 та АКБ «Укрсоцбанк» укладено договір поруки № 35.02-09/381, за яким поручитель зобов'язався перед Кредитором в повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісії, а також можливих штрафних санкцій, в розмірі, в строки та в порядку, передбачених договором (а.с. 18-21).

30.03.2010 між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 22.06.2006, згідно якої, зокрема, встановлена нова процентна ставка за користування кредитними коштами в розмірі 12,00% (а.с.22-24).

У лютому 2016 року банк звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.25-28).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано недостовірну інформацію щодо відсутності його згоди на зміну зобов'язання за кредитним договором.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно положень ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання. У разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов'язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов'язання.

Збiльшення вiдповiдальностi поручителя внаслiдок змiни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разi встановлення нових умов щодо порядку змiни процентної ставки в сторону збiльшення, розширення змiсту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування

Оскiльки порука є видом забезпечення виконання зобов'язання, то iстотними умовами договору поруки є обов'язкове посилання на основне зобов'язання, його змiст, розмiр, визначення обсягу вiдповiдальностi поручителя, змiна зобов'язання, забезпеченого порукою, тягне i змiни у договорi поруки та за своєю правовою природою фактично є i змiною умов договору поруки.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 наголошував на відсутності його згоди на зміну процентної ставки за кредитним договором, при цьому посилався на укладену між банком та позичальником Додаткову угоду № 1 від 30.03.2010 про внесення змін до договору кредиту.

Разом з тим, як вбачається з копії договору про внесення змін до Договору поруки № 35.02-09/381 від 22.06.2006, укладеного 30.03.2010 між АКБ «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_6, останній домовився із сторонами договору про внесення змін до Договору поруки, зокрема, про порядок погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів та комісій, визначеним Договором кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, ОСОБА_6 було достовірно відомо про зміну процентної ставки, що була визначена додатковою угодою № 1 від 30.03.2010.

Судом також надано оцінку тому факту, що позивачем не додано до позовної заяви договору про внесення змін до Договору поруки № 35.02-09/381 від 22.06.2006, стороною якого він також є, що свідчить про намір ОСОБА_2 приховати обставини, які доводять обізнаність позивача про зміну зобов'язання, та як внаслідок уникнути відповідальності за невиконання взятих на себе за договором поруки зобов'язань перед банком.

Відтак, доводи апеляційної скарги спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому задоволенню не підлягає.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 375 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді