Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 березня 2019 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Попрас В.О.,
при секретарі - Томіної І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, -
В судовому засіданні позивач та його представ позов підтримали, просили його задовольнити, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_2 проти позову заперечували. Відповідачкою ОСОБА_2 подано відзив на позов, в якому вона зазначила, що нею були виконані всі вимоги, необхідні для укладання договору дарування, вона заздалегідь повідомила ОСОБА_1 про намір подарувати належну їй частку квартири доньці. Подарував частку квартири дочці вона намагалась унеможливити виникнення конфліктних ситуацій від спільного користування з ОСОБА_1 майном.
Третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи в її відсутність і винести рішення на погляд суду.
Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
29.09.1995 р. позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 (ОСОБА_1) людмила Михайлівна зареєстрували шлюб.
ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 згідно свідоцтва на право власності на житло від 04.09.1998 р., виданого Національним науковим центром «Харківський фізико-технічний інститут», згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» належала квартира АДРЕСА_7.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
22.12.2001 р. згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_8.
Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Тобто квартира №31 по пр Курчатова,5 в м. Харкові, придбана на імя відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_5) Л.М. є спільною сумісною власністю подружжя.
Згідно договору про встановлення ідеальних часток від 17.05.2004 р. встановлений розмір ідеальних часток квартири АДРЕСА_9, що належать на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Національним науковим центром «Харківський фізико-технічний інститут» 04.09.199р. кожному із співвласників, а саме: ОСОБА_1 1/2 ідеальних часток, ОСОБА_6 1/4 ідеальних часток, ОСОБА_7 1/4 ідеальних часток.
11.06.2004 р. згідно укладеного договору міни ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частках (по 1/2 частині) кожний прийняли від ОСОБА_2 у власність квартиру АДРЕСА_10. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 передали, а ОСОБА_2 прийняла у власність 1/2 ідеальних часток квартири АДРЕСА_11.
Тобто, отримана відповідачкою ОСОБА_2 згідно договору міни від 11.06.2004 р. у власність 1/2 ідеальних часток квартири АДРЕСА_11 відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08.09.2014 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний.

Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

21.03.2018 р. відповідачка ОСОБА_2 уклала договір дарування, згідно якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 прийняла у власність 1/2 частку квартири АДРЕСА_12.

Відповідно до ч.4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_9 свої згоди на укладання договору дарування від 21.03.2018 року не давав.

Отже, укладений відповідачкою ОСОБА_2 договір дарування від 21.03.2018 р. спільного майна 1/2 частку квартири АДРЕСА_13 без згоди іншого співвласника позивача ОСОБА_1 має своїм наслідком недійсність вказаного правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Враховуючи викладене, суд вважає, що слід визнати недійсним договір дарування від 21.03.2018 року 1/2 частини квартири №28, що розташована в м. Харкові, пр. Курчатов Академіка, будинок №5, укладений між ОСОБА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, та ОСОБА_3, ідентифікаційний номер 7, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 748.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263 265 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 216, 236, 368, 369 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 68 Сімейного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, мешкає в АДРЕСА_14, - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 21.03.2018 року 1/2 частини квартири №28, що розташована в м. Харкові, пр. Курчатов Академіка, будинок №5, укладений між ОСОБА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, та ОСОБА_3, ідентифікаційний номер 7, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 748.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 05.04.2019 року.

СУДДЯ