Справа № 541/1371/18
Номер провадження 2/541/39/2019
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08 лютого 2019 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді - Городівського О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Пащенко Є.М.,

відповідача - ОСОБА_1

розглянувши в порядку загального провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

установив:

27 червня 2018 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Миргородського міськрайонного суду з вищевказаною позовною заявою.

Позивач на підтвердження своїх позовних вимог вказав, що 30.05.2007 між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №PLXRRX10250414 відповідно до якого Банк надав відповідачу кредит в сумі 3 436,80 грн.. Відповідно до договору відповідач зобов'язувався в порядку та на умовах визначених договором погашати заборгованість за кредитом, відсотками, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Позивач вказує на те, що відповідач кошти не повернув, договір не є розірваним або припиненим. З огляду на те, що у статті 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, то відповідно до умов договору відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості за кредитом як плати за весь час фактичного користування кредитними коштами. Крім того, частина четверта статті 631 ЦК України визначає, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Оскільки розрахунок процентів позивач проводить до повного погашення заборгованості за кредитом, а проценти за своєю правовою природою є основною вимогою позивача, тому представник позивача прохав стягнути з відповідача в межах п'ятирічного строку, заборгованість, що утворилася за період з 07.06.2013 року по 07.06.2018 року по сплаті відсотків за договором №PLXRRX10250414 від 30.05.2007 у сумі 24 059,70 грн. та понесені позивачем судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

Крім того, згідно з листом № Е.65.0.0.0/3-365676 від 07.07.2018 від АТ КБ «ПриватБанк», 21.05.2018 Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» було перейменовано на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про акціонерні товариства», зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням.

Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, пов'язаних зі зміною назви.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 липня 2018 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

На підставі розпорядження керівника апарату Миргородського міськрайонного суду Полтавської області №97/18 від 08.08.2018 року, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

У встановлений судом строк, відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В позовній заяві міститься клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності (а.с.4).

Відповідач ОСОБА_1, в судовому засіданні позовні вимоги заперечив в повному обсязі, вказував, що рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, заборгованість по даному договору вже було з нього стягнуто. Прохав суд відмовити у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк».

Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав.

Встановлено, що 30.05.2007 Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №PLXRRX10250414, згідно якого Банк надав відповідачу кредит в сумі 3436,80 грн. на строк 12 місяців з 30.05.2007 по 30.05.2008 р. включно. (а.с.4)

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 листопада 2013 року, котре набрало законної сили 09 січня 2014 року, було задоволено позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №PLXRRX10250414 від 30.05.2007 та стягнуто по ньому заборгованість, яка на 21.05.2013 року становила 29 921,25 грн.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 28.03.2018 року, справа № 444/9519/12.

Так, Велика Палата Верховного Суду, зазначає, що необхідно розмежовувати поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили, що при порушенні зобов'язань із погашення кредиту Позичальник, повинен щомісячно сплачувати відсотки за кредитом в розмірі 15,17 %, на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 12 місяців - до 30 травня 2008 року включно.

Відтак, у межах строку дії договору до 30 травня 2008 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати, в разі порушення зобов'язання за кредитом, відсотки періодичними (щомісячними) платежами в період з «15» по «20» число кожного місяця. Починаючи з 31 травня 2008 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку дії договору.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оскільки строк дії кредитного договору сплив, а доказів про його пролонгацію сторонами суду не надавалося, враховуючи, що позивач, вже реалізував своє право вимоги, шляхом звернення до суду з позовом до відповідача, про що свідчить рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 листопада 2013 року, тому суд дійшов висновку, що позивач вже втратив своє право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а їх нарахування не ґрунтується на законі.

Враховуючи, що вимоги позивача є необґрунтованими, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в повному обсязі.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, у зв'язку з відмовою в позові, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13; 61; 81; 141; 258; 264; 265 ЦПК України; -

ухвалив:

Відмовити в повному обсязі у задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з моменту складення його повного тексту, через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області.

Повний текст рішення виготовлено 13 лютого 2019 року.

Суддя О. А. Городівський