Апеляційне провадження №22-ц/824/984/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, виділ частини спільному майні та визнання позики спільним боргом подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його наступним:

Сторони з 29.10.1994 року перебували в шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20.04.2011 року було розірвано. Протягом сумісного проживання у шлюбі сторони за спільні кошти придбали у кредит та повністю виплатили трьох-кімнатну квартиру АДРЕСА_1, вартість якої становила 79 294 грн. Крім того, за час шлюбу подружжям придбано транспортний засіб - автомобіль марки TOYOTA AURIS 1798, гаражний бокс АДРЕСА_3. Позивач просила визнати за нею право власності на всю квартиру АДРЕСА_1 та право власності на транспортний засіб TOYOTA AURIS, державний номерний знак НОМЕР_1, а гаражний бокс АДРЕСА_3, визнати за відповідачем.

В ході розгляду справи відповідач звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, виділ частини спільному майні та визнання позики спільним боргом подружжя, просив визнати за ним право власності на Ѕ частину спільної квартири, право власності на Ѕ частину гаражного боксу, визнати автомобіль марки TOYOTA AURIS 1798 його особистою власністю, крім того зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні спільним майном та встановити порядок користування спільною квартирою; визнати позику у розмірі 12 000 доларів США спільним боргом подружжя.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року основний та зустрічний позов задоволені частково. Визнано за сторонами по Ѕ частині спірної квартири, гаражного боксу та автомобіля. В решті позовних вимог було відмовлено.

Частково не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач (позивач за зустрічним позовом) подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення в частині відмови в задоволенні позову, а саме: у визнанні позики у розмірі 12 000 доларів США спільним боргом подружжя та стягнення з позивача частини коштів на його погашення, зобов'язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні спільним майном, встановлення порядку користування квартирою та в частині поділу автомобіля скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення таких його вимог. Вказує, що рішення суду оскаржується з мотивів невідповідності викладених у рішенні висновків обставинам справи та посилається на неправильне застосування норм матеріального права. Подані відповідачем докази судом повно та всебічно не досліджувалися, що й призвело до помилкових висновків та невірного вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими за встановленою законом процедурою доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частки подружжя у разі поділу спільного сумісного майна є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Право на поділ між співвласниками спільного сумісного майна та рівність їх часток (якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом) передбачене й положеннями ст. 372 ЦК України.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції цілком обґрунтовано керувався положеннями закону, відповідно до яких дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, виходив з рівності часток спільної сумісної власності подружжя, набутого майна за час перебування у шлюбі та належного їм на праві спільної власності. Заважаючи на те, що спірне нерухоме майно, а саме квартира та гаражний бокс, було придбане сторонами під час шлюбу, суд прийшов до висновку про наявність підстав для розподілу такого майна між обома сторонами в рівних частинах. Не оскаржували рішення в цій частині й сторони по справі.

Окрім нерухомого майна, аналогічне рішення суд першої інстанції ухвалив й стосовно спірного автомобіля. Стверджуючи про незаконність такого рішення в цій частині, апелянт зазначав про те, що спірний автомобіль не підлягає поділу, оскільки був придбаний ним 26.01.2008 року у кредит вже після припинення фактичних шлюбних стосунків із позивачем, а виплата кредиту здійснювалася з його особистих коштів до 2013 року. За таких умов вважає автомобіль своєю особистою власністю.

До наведеного твердження апелянта колегія суддів апеляційного суду відноситься критично. Обов'язок доведення факту придбання майна у шлюбі за особисті кошти покладається на того з подружжя, який вважає, що майно придбано ним за кошти, які не були об'єктом права спільної сумісної власності. З матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами було розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20.04.2011 року, а автомобіль був придбаний ще у 2008 року, тобто в період перебування сторін в шлюбі, майже за два с половиною роки до його розірвання. Апелянт стверджує, що з жовтня 2007 року шлюбні стосунки між сторонами припинилися (вони перестали проживати разом, припинилося ведення спільного господарства, побуту та бюджету), що й зазначено в рішенні про розірвання шлюбу, якому суд першої інстанції не надав належної оцінки. В той же час рішення суду про розірвання шлюбу, на яке посилається апелянт, не містить встановлення факту окремого проживання сторін та наявності у них окремих бюджетів з 2008 року. Не було належним чином доведено режим окремого проживання подружжя й в рамках даної справи, оскільки надані відповідачем документи з цього приводу можуть свідчити лише про факт оренди житлового приміщення, однак не мету такої оренди, підстави для цього, режим використання такого приміщення, тощо, відтак не містять належних доказів саме щодо окремого проживання сторін по справі та ведення ними окремих господарств, а ґрунтування рішення суду на припущеннях та недоведених посиланнях є неприпустимим та суперечить вимогам чинного процесуального законодавства. При цьому посилання а те, що апелянт продовжував сплачувати кредит за автомобіль особистими коштами вже й після розірвання шлюбу в період з 2011 по 2013 рік, не може змінювати правовий режим придбаного до цього майна, а лише може мати наслідком визнання сплачених коштів спільним боргом сторін. В той же час такої вимоги щодо вказаних сум в рамках справи заявлено не було.

Погоджується колегія суддів апеляційного суду й з позицією суду першої інстанції стосовно вирішення вимоги про визнання позики у розмірі 12 000 доларів США спільним боргом подружжя та стягнення частини такого боргу з позивача. Відмовляючи в задоволенні таких вимог, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що при поділі майна також мають враховуватися борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами. В той же час з точки зору суду договір позики, укладений між відповідачем та його батьком 28.10.1999 року, не може породжувати зобов'язання для позивача, оскільки в ході розгляду справи відповідачем не було належним чином доведено як факту обізнаності позивача з існуванням такого договору або надання погодження на його укладення, так і факту використання отриманих відповідачем коштів в інтересах сім'ї. Наведену позицію суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду вважає законною та обґрунтованою.

В той же час колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з позицією суду першої інстанції щодо безпідставності заявленої відповідачем вимоги про встановлення порядку користування спільною квартирою, виходячи з наступного:

Згідно зі ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю (ст.358 ЦК України). Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

При здійсненні права власності співвласниками спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму, і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Такі ж роз'яснення містяться в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 року №15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Квартира, яка є спільною частковою власністю сторін, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

З висновку судового експерта від 27.06.2018 року за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи №26/36-18 вбачається можливим встановити між сторонами порядок користування квартирою АДРЕСА_1, при якому ОСОБА_1 передати в користування житлове приміщення №5 площею 12,3 м? з лоджією №ІІ площею 2,4 м?; ОСОБА_2 передати в користування житлове приміщення №2 площею 11,9 м? з лоджією №І площею 2,5 м? та житлове приміщення №6 площею 12,3 м?; підсобні приміщення: №1 - коридор 9,7 м?, №3 - коридор 2,4 м?, №4 - комора 2,3 м?, №7 - кухня 8,3 м?, №8 - вбиральня 0,9 м?, №9 - ванна 2,8 м?, №10 - коридор 3,7 м? залишити у спільному користуванні співвласників. Частки відносно користування приміщеннями квартири №НОМЕР_2 будуть складати для ОСОБА_1 - 1/3 частка, що на 1/6 частину менше його Ѕ частки, для ОСОБА_2 - 2/3 частки, що на 1/6 частину більше її Ѕ частки. Тому виділення ОСОБА_1 за його вимогою у користування кімнати площею 12,3 м? з лоджією площею 2,4 м? є меншим від його ідеальної частки у праві власності та жодним чином не порушує права позивача за первинним позовом, у користування якої виділяються кімната площею 11,9 м? з лоджією площею 2,5 м? та кімната площею 12,3 м?. При цьому такий порядок користування не зменшує їх ідеальні частки у праві власності та відповідає положенням цивільного законодавства.

Зважаючи на викладене висновок суду першої інстанції про безпідставність позовної вимоги про встановлення порядку користування квартирою та відсутність правових підстав для цього не відповідає обставинам справі, відтак рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення такої вимоги. При цьому посилання відповідача на те, що позивачем чиняться йому перешкоди в користуванні спільною квартирою не була відповідним чином доведена в ході розгляду справи за допомогою належних та допустимих доказів, відтак задоволенню не підлягає.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України серед підстав для скасування апеляційним судом судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічної позовної вимоги щодо встановлення порядку користування квартирою не ґрунтується на обставинах справи та вимогах закону, воно підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового рішення про задоволення такої вимоги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року в частині вирішення позовної вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 щодо встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, при якому ОСОБА_1 передати в користування житлове приміщення №5 площею 12,3 м? з лоджією №ІІ площею 2,4 м?. ОСОБА_2 передати в користування житлове приміщення №2 площею 11,9 м? з лоджією №І площею 2,5 м? та житлове приміщення №6 площею 12,3 м?. Підсобні приміщення: №1 - коридор 9,7 м?, №3 - коридор 2,4 м?, №4 - комора 2,3 м?, №7 - кухня 8,3 м?, №8 - вбиральня 0,9 м?, №9 - ванна 2,8 м?, №10 - коридор 3,7 м? залишити у спільному користуванні співвласників.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П.Приходько