Номер провадження: 22-ц/813/578/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ковязіної А.Д.,

з участю ОСОБА_2 та його представника -ОСОБА_3

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Одеської міської ради, третя особа - ОСОБА_2, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката Орловського Богдана Михайловича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.07.2018 року, ухваленого суддею Домусчі Л.В.,

встановив:

25.08.2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зазначеним позовом та просив визначити додатковий строк терміном на три місяці з дати набрання рішенням суду законної сили для прийняття спадщини, що відкрилась після смерті його матері - ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, мотивуючи свої вимоги тим, що після її відкрилась спадщина, до якої входить 1/5 частина квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Про наявну після смерті матері спадщину позивач не знав, проживав окремо, а брат позивача ОСОБА_2, який проживав разом з матір'ю, приховав факт того, що в неї наявне майно. Позивач в період 2010-2016 роки проживав за адресою: м. АДРЕСА_2, тяжко хворів на різні хвороби і потребував постійного стаціонарного лікування у різних медичних закладах, що зумовило обмежене спілкування позивача з рідними. Тому через фактичну необізнаність щодо реальної наявності спадкового майна, неможливості через постійні тяжкі хвороби та похилий вік (позивач ІНФОРМАЦІЯ_2) дізнатися реальну ситуацію щодо спадкового майна, а також через юридичну необізнаність щодо процесу прийняття спадщини, ОСОБА_4 не звернувся своєчасно до нотаріуса, тому на разі просив суд визначити йому додатковий строк на прийняття спадщини.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.07.2018 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, апеляційну скаргу подав представник ОСОБА_4 адвокат Орловський Б.М., в якій з посиланням на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення при розгляді справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 в повному обсязі.

Апеляційну скаргу Орловський Б.М. обґрунтовує тим, що суд помилково вважав, що ОСОБА_4 не довів поважність пропуску строку на прийняття спадщини і його хвороби не були настільки тяжкими, оскільки у встановлений законодавстром строк на подання заяви про прийняття спадщини, позивач самостійно проживав і тяжко хворів на стійкі, хронічні, довготривалі хвороби, не міг на той час самостійно пересуватися, не міг долати значні відстані. Представник ОСОБА_4 звертає увагу на те, що в період можливого завершення строку прийняття спадщини ОСОБА_4 за станом здоров'я був вимушений поїхати на санаторне - курортне лікування. Крім того зазначає, що дана хвороба не була удавана і продовжувала прогресувати, що підтверджується його подальшими поїздками до спеціалізованого санаторію. Окрім того представник позивача звертає увагу, що безпосередньо перед смертю матері 11.05.2010 року ОСОБА_4 звернувся за медичною допомогою і йому різними лікарями були поставлені діагнози хронічних хвороб, які потребують постійного медикаментозного лікування. Також вважає недопустимими доказами по справі покази заінтересованих осіб по справі про начебто пропонування на поминках ОСОБА_4 оформити спадщину, оскільки ці особи є членами сім'ї брата позивача, який приховав факт прийняття спадщини, та фотогрфії з весілля, яке відбулося після закінчення строку на прийняття спадщини.

Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, третя особа - ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якій зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованним, а доводи апеляційної скарги такими, що не можуть прийматись до уваги.

Позивач та представник відповідача в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Відповідно ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволені позову, суд встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що14.07.2010 року померла ОСОБА_6, про що Перший Приморський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції склав актовий запис №2890, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, видане 27.07.2016 року (а.с.4).

Померла ОСОБА_6 є матір'ю позивача - ОСОБА_4, що ніким не заперечується та підтверджується свідоцтвом про народження позивача НОМЕР_2, видане 03.11.1933 року (а.с.5) та третьої особи ОСОБА_2.

Згідно Довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію) №898 від 15.04.2017 року ОСОБА_4 проживає за цією ж адресою: АДРЕСА_2 (а.с.82).

ОСОБА_6, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 і мала на праві власності 1/5 частину квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Іншими власниками даної квартири є ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9 в рівних частках, а саме по 1/5 частині квартири кожного, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна від 24.08.2016 року (а.с.24-26).

Матеріали справи містять заяву ОСОБА_4 від 20.06.2017 року до Одеської державної нотаріальної контори №1 з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.81).

З витребуваної судом інформації від Першої Одеської державної нотаріальної контори, саме з листа №175/01-09 від 01.02.2017 року та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №46598947 вбачається, що станом на 31.01.2017 року спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 відсутня (а.с.63-64).

Проте станом на 03.08.2017 року з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №48640645 вбачається, що ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину №61032114 на 1/5 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.125-126).

Свідоцтво про право на спадщину за законом видане ОСОБА_2 03.08.2017 року та зареєстроване в реєстрі за №663 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поляковою Т.Ю. (а.с.127), і 03.08.2017 року інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 зареєстровано право власності (а.с.128).

Опитаний в якості свідка в судовому засіданні 26.10.2017 року ОСОБА_7 під присягою вказував, що позивач це його рідний дядько, рідний брат тата, в них завжди були гарні стосунки, позивач з дружиною завжди приходили в гості до них. З батьком вони тісно спілкувалися, завжди підтримували один одного. Зазначив, що на поминках ОСОБА_6 на 40 днів батько покликав його, позивача та ОСОБА_10 та вони говорили щодо спадку, батько запитувався у нього як ділити спадок, а позивач відзначив, що не має що ділити, оскільки він поховав маму, то і залишають все як є. На запитання представника третьої особи було відзначено, що батько свідка відзначав на поминках, що у позивача є його частина спадку, проте позивач не виявив до неї ніякого бажання, після того він був і на весіллі і на днях народження і мова ніколи не заходила за спадок, лише потім всі дізналися, що він звернувся в суд.

Третя особа - ОСОБА_2 під присягою вказав, що він від рідного брата нічого не приховував, завжди йому допомагав, оскільки у нього є проблеми зі станом здоров'я та ногами. Щодо квартири, то брат-тобто позивач, сам сказав, що йому нічого не треба, крім здоров'я. Раніше брат проживав разом з ними, проте потім отримав квартиру та й переїхав. А ОСОБА_2 залишився з мамою, і доглядав її до смерті. ОСОБА_2 говорив позивачу «ОСОБА_4, тобі там також належить маленька частинка», проте брат відповів, що нічого йому не треба, адже він і поховав за власний кошти та й пам'ятник поставить. Надалі все в них в стосунках було добре, потім виявилось, що це син позивача його змусив звернутися в суд. Вказував, що позивачу він допоможе і зараз всім чим зможе, але його сину нічого не віддасть. Зазначив, що він тільки влітку 2016 року звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадку, як дізнався про позов брата, раніше йому просто не було необхідності. Заперечував проти позову.

Свідок ОСОБА_11 в судому засіданні під присягою відзначив, що він знає позивача десь з 2004 року, оскільки він є рідним братом його тестя, та який був присутній на їх весіллі з донькою ОСОБА_2. Хоча вони особливо не спілкувалися, бачилися лише на святах сімейних,в тому числі і в квартирі, де раніше проживала померла бабуся, проте він став свідком розмови, що трапилась на поминках померлої матері позивача та тестя, згідно якої позивач відмовлявся від будь-якого спадку. Вказує, що він був у спірній квартирі, вона така маленька, що там немає що ділити.

Ст.ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Куди входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припнилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Правовідносини, які виникли між сторонами з приводу визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, регулюються нормами ст. 1268,1270, 1272 ЦК України.

При цьому приписи ч. 3 ст. 1272 ЦК України передбачають, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 26.09.2012 року (справа № 6-85цс12) та від 04.11.2015 року (справа№ 6-1486цс15), яка відповідно до положень ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ суд перевіряє наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини. Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК.

Згідно ч.3 ст.1272 ЦК України строк для прийняття спадщини може бути продовженим судом, якщо він визнає причини такого пропуску поважними.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач має тяжкі захворювання, найбільше болі йому проносять проблеми з ногами (туберкульозний деформуючий артроз), які з дитинства переслідують ОСОБА_4, проте постійне перебування його на лікуванні не визнається третьою особою.

З листа № 7457/11 від 02.08.2016 року Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси вбачається, що ОСОБА_4 перебуває на обліку в управлінні з 29.04.1989 року та отримує пенсію за віком за Списком №2. В матеріалах пенсійної справи наявна довідка МСЕК серії 2-18 АД №134045 від 29.01.1996 року, видана Одеською травматологічною спеціалізованою медико-соціальною експертною комісією, про встановлення ІІ групи інвалідності загального захворювання безстроково (а.с.20).

З листа №2239 від 22.07.2016 року Комунальна установа «Одеський обласний протитуберкульозний диспансер» Департамент охорони здоров'я та соціального захисту населення вбачається, що ОСОБА_4 на диспансерному обліку не стоїть, має діагноз: великі залишкові зміни туберкульозу правого гомілковостопного суглобу. Позивач звертається до КУ ООПТД для отримання путівки в санаторій «Сонячний»: в 2010 року - 1 раз в грудні; 2011 року - не звертався; 2012 року - 1 раз звертався в квітні; 2013 року - 2 рази звертався в вересні та грудні; 2014 року - 2 рази звертався в лютому та червні; 2015 рік - 1 раз звертався в березні; 2016 рік - 1 раз звертався в червні (а.с.6).

Державний заклад «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний Міністерства охорони здоров'я України» своїм листом від 03.08.2016 року підтвердив, що ОСОБА_4 перебував на лікуванні у санаторії в період з 21.12.2010 року по 18.02.2011 року; з 23.04.2012 року по 08.06.2012 року; 09.09.2013 року по 29.11.2013 року; з 04.12.2013 року по 31.01.2014 року; 10.02.2014 року 21.03.2014 року; 11.06.2014 року по 25.07.2014 року; 14.06.2015 року по 07.08.2015 року; з 09.06.2016 року по 20.07.2016 року (а.с 7).

Таким чином, суд встановив, позивач дійсно періодично перебуває на лікуванні у санаторій «Сонячному», проте це періодичне перебування строк якого становить близько 2-х місяців раз або два рази на рік. Суд не погодився з посиланням позивача, що з 2010 року по день звернення до суду він постійно знаходився у тяжкому хворобливому стані та не міг звернутися до нотаріуса.

З відповіді №131 від 20.07.2016 року та відповіді № 51 від 30.01.2018 року Комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» встановлено, щОСОБА_411.05.2010 року проходив огляд кардіолога та ендокринолога; 25.02.2016 року позивача оглядав сімейний лікар. Діагноз сімейного лікаря: миготлива аритмія, стенокардія напруги ФК И АСКС, туберкульоз правого гомілковостопного суглобу (а.с.8, 139).

Матеріалами справи, зокрема консультаційним висновком спеціаліста Комунальної установи «Міська поліклініка №6» м. Одеси від 03.11.2015 року, медичним висновком Одеського обласного очного шпиталю інвалідів Великої Вітчизняної Війни підтверджується, що ОСОБА_4 має діагноз: макулодистрофія, начальна вікова катаракта та в період з 04.02.2013 року по 14.02.2013 року перебував на лікуванні в очному госпіталю (а.с.10-14, 140).

Фотокартками та відеозаписом з весілля онуки підтверджується посилання ОСОБА_2, що позивач знаходиться у здоровому глузді та може доглядати за собою самостійно, не позбавлений можливості пересуватися (а.с.100-103).

На підставі вищевикладеного, районний суд дійшов до висновку про те, що хоч ОСОБА_4 періодично перебуває в різних медичних установах на лікуванні, проте це не постійний режим позивача і він мав час для звернення до нотаріуса у встановленому законом порядку.

Таким чином, судом встановлено з пояснень позивача, третьої особи та свідків, що позивач знав про відкриття спадщина з моменту смерті, проте зазначені в позові причини не знайшли свого підтвердження та поважності причин пропуску звернення за спадщиною майже впродовж послідуючих 7 років. Крім того судом встановлено, що третя особа на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору, вже отримав 03.08.2017року свідоцтво про право на спадщину, яке не оспорюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вищевикладеного, ураховуючи фізичний стан позивача, свідчення свідків, дату отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме 03.08.2017 року, та інші матеріали справи, суд першої інстанції дійшов до висновку, що причини пропуску звернення з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_4 не є пов'язаними з об'єктивним, непереборними труднощами, тому не можуть бути визнані поважними.Також суд вважав, що позивач пред'явив позов до неналежного відповідача -Одеської міської ради а, отже, позов не підлягає задоволенню.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги, що покази свідків щодо пропонування ОСОБА_4 оформити спадщину, є недопустимими доказами по справі, суд їх відхиляє оскільки вони узгоджуються з іншими доказами по справі та їх наявність чи відсутність не впливає на правильність висновків районного суду.

Інші доводи зводяться до дублювання доводів позову, яким суд дав належну правову оцінку, з якою суд апеляційної інстанції погоджується повному обсязі.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в повному обсязі, оскільки їх обґрунтування не мають правового значення для вирішення даного спору та правильність висновків районного суду щодо відмови у задоволенні позву не спростовують.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Орловського Богдана Михайловича - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.07.2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13.02.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева