ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 753/12854/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1159/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Трусова Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
05 лютого 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача КрижанівськоїГ.В.,

суддів Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Трусової Т.О., -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити її на посаді, стягнути недоотриману заробітну плату за період лютий-червень 2017 року та середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з липня 2013 року позивач працювала на посаді провідного фахівця прес-центру ПАТ «Українська залізниця». З листопада 2013 року позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною, а після закінчення декретної відпустки позивачу не було надано робочого місця та було повідомлено про скорочення посади. В подальшому їй було запропоновано інші посади, від яких вона змушена була відмовитись через суттєву різницю у заробітку.

З лютого 2017 відповідач припинив виплату ОСОБА_3 заробітної плати та у квітні 2017 року вона під тиском представників відповідача підписала повідомлення про скорочення, після чого її було звільнено.

Вказувала, що її, як одиноку матір, не мали права звільняти на підставі ст. 184 Кодексу Законів про працю України. Крім того, всупереч чинного законодавства згоди на її звільнення профспілковий комітет не надавав.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано наказ ПАТ«Українська залізниця» від 13 червня 2017 року № 1421/ос про звільнення ОСОБА_3 з роботи на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді провідного фахівця прес-центру Укрзалізниці.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за 425робочих днів за період з 1 лютого 2017 року по 16 жовтня 2018 року включно у розмірі 169 456 грн. із вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 7 775 грн. із вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ПАТ «Українська залізниця» звернулась до суду з апеляційною скаргою на рішення суду, в якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи та неналежну оцінку доказів у справі.

Вказувала, що 14.06.2018 позивач звернулася до голови правління ПАТ «Укрзалізниця» із заявою про звільнення за скороченням штату, оскільки запропоновані посади не відповідають очікуванням відносно заробітної плати отже, звільнення відбулося з ініціативи працівника - позивача, а не з ініціативи роботодавця.

Доводи позивача щодо тиску на неї зі сторони роботодавця не підтверджуються жодними доказами. Також, суд дійшов помилкового висновку щодо доведеності факту недопуску позивача до робочого місця.

Крім того, враховуючи те, що позивача було звільнено з 14.06.2018, судом першої інстанції безпідставно стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.02.2017по 16.10.2018. При цьому судом не вірно розраховано суму середнього заробітку, та не враховано дохід, отриманий позивачем на новому місці роботи.

Зазначала, що суд не дослідив належним чином обставини справи щодо статусу відповідача як одинокої матері.

Просила скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16.10.2018 в частині визнання неправомірним і скасування наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 13.06.2017 № 1421/ос про звільнення позивача, поновлення його на посаді провідного фахівця Прес-центру Укрзалізниці, стягнення з ПАТ «Укрзалізниця» середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.02.2017 по 16.10.2018 у розмірі 169456,00 грн. та ухвалити у зазначеній частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з наведених у ній підстав.

Позивач та її представника проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали,заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 з 15.07.2013 перебувала у трудових відносинах з Державною адміністрацією залізничного транспорту України, де обіймала посаду провідного фахівця Прес-центру Укрзалізниці(а.с. 6).

05.11.2013 у ОСОБА_3 народилась дитина ОСОБА_4, у зв'язку з чим їй була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 6).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження відомості про батька в актовий запис про народження дитини позивача внесені відповідно до положень частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України - за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові - за вказівкою матері (а.с. 11).

29.04.2014 Державною адміністрацією залізничного транспорту України видано наказ № 146-Ц/од, відповідно до якого з 29.07.2014 ліквідовано Прес-центр Державної адміністрації залізничного транспорту України та з 29.04.2014 утворено в апараті Укрзалізниці самостійний Відділ взаємодії із засобами масової інформації чисельністю 5 штатних одиниць (а.с. 29-30).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, утворено ПАТ «Українська залізниця».

Зі змісту позовної заяви вбачається, що після закінчення відпустки 07.11.2016 позивач з'явилася до ПАТ «Українська залізниця», щоб приступити до виконання службових обов'язків.

14.04.2017 позивача під розпис попереджено, що на підставі наказу Укрзалізниці від 29.04.2014 № 146-Ц/од та Переліку № 22 від 06.05.2014 змін до штатного розпису посада, яку вона обіймає, вилучена зі штатного розпису, у зв'язку з чим їй буде запропоновано посади для подальшого працевлаштування, а у разі відмови від запропонованих посад трудовий договір буде розірвано на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України (а.с. 53).

Позивачу було запропоновано посади кореспондента відділу корпоративної інформації та відділу суспільно-політичної інформації філії «Медіацентр Магістраль» та провідного економіста відділу економічного аналізу Департаменту економіки, планування та бюджетування, проте позивач відмовилась від запропонованих посад.

14.06.2017 ОСОБА_3 написала заяву про звільнення її з роботи за скороченням штату (а.с. 71).

Згідно наказу голови правління ПАТ «Українська залізниця» від 13.06.2017 № 11421/ос ОСОБА_3 звільнено з роботи з посади провідного фахівця Прес-центру Укрзалізниці з 14.07.2017 на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (а.с. 52).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що звільняючи ОСОБА_3 з роботи на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України відповідач порушив вимоги статті 184 цього Кодексу у зв'язку з чим дійшов висновку про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Зі змісту постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 та виданого на її підставі наказу Міністерства інфраструктури України від 09.07.2014 № 301 (наявного у вільному доступі в мережі Інтернет) вбачається, що в даному випадку у Державній адміністрації залізничного транспорту України дійсно мала місце реорганізація шляхом її злиття з підприємствами та установами залізничного транспорту загального користування та утворення на її базіПАТ «Українська залізниця».

Статтею 49-2 Кодексу Законів про працю України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Відповідно до частини 2 статті 40 цього Кодексу звільнення з підстав, зазначених зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно частини 3 статті 184 Кодексу Законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (в окремих випадках згідно з частиною 6 статті 179 - до шести років), одиноких матерів при наявності дитини віком до 14 років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що написання позивачем заяви про її звільнення за скороченням штату не має жодних правових наслідків і не звільняє роботодавця від дотримання гарантій, встановлених для окремих категорій жінок, до яких, зокрема, відносяться одинокі матері узгоджується з наведеними нормами матеріального права.

Посилання відповідача на законність звільнення ОСОБА_3, оскільки таке звільнення відбулося з ініціативи працівника, а не з ініціативи роботодавця є безпідставними та ґрунтуються на довільному трактуванні відповідачем норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, щодо недоведеності позивачем її статусу одинокої матері колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Одинокою матір'ю є жінка, яка не перебуває в шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Статтею 18-2 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» визначено чіткий перелік документів, які доводять, що жінка є одинокою матір'ю: витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану або довідка про народження, видана виконавчим органом сільської, селищної, міської (крім міст обласного значення) ради, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім»я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою) або документ про народження, виданого компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку.

Системний аналіз вказаних норм закону дає підстави вважати, що статусу одинокої матері жінка набуває у таких випадках : 1) при реєстрації народження дитини; 2) у разі смерті батька дитини; 3) у разі позбавлення батька батьківських прав.

Як вбачається із витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження відомості про батька ОСОБА_4 внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані суду документи містять достатні докази на підтвердження наявності у позивача статусу одинокої матері.

Колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги, щодо недоведеності факту недопуску позивача до робочого місця.

Позивачем в суді апеляційної інстанції зазначалося, що з моменту її виходу на роботу після закінчення відпустки по догляду за дитиною трудові обов'язки вона не виконувала внаслідок не допуску її до роботи.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача не заперечив вказані обставини та пояснив, що ОСОБА_3 підшукували робоче місце, а отже визначеного робочого місця позивачка не мала.

Таким чином час, впродовж якого позивача не допускали до роботи, є її вимушеним прогулом.

З огляду на наведені обставини, правильним є висновок суду про те, що відповідно до положень частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 01.02.2017.

Представник позивача посилався на те, що судом неправильно здійснено розрахунок сум, що підлягають виплаті позивачу, в той же час власних розрахунків суду не надав.

Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки, а відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені судом першої інстанції та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів дійшла висновку, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді