Справа № 758/3501/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2019 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н. М. ,

при секретарі судового засідання Гальчинській А.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача-2 - Горелик Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури міста Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, та органів досудового розслідування, -

В С Т А Н О В И В :

В березні 2016 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, Прокуратури м. Києва, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, поданої в лютому 2019 р. після проведення судової експертизи, просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду в розмірі 557 178,96 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14.10.2005 року Прокуратурою м. Києва відносно позивача було порушено кримінальну справу № 50-4159 і пред`явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 364 КК України (зловживання владою або службовим становищем), а також затримано у порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 р.). Вказує, що 17.10.2005 року стосовно позивача порушена кримінальна справа за ч.3 ст. 28 (вчинення злочину організованою групою) та ч.3 ст. 364 (зловживання владою або службовим становищем) КК України. Того ж дня Печерським районним судом м. Києва позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту з утриманням в Слідчому ізоляторі № 13 управління державного департаменту України з питань виконання покарань у м. Києві та Київської області. Кримінальну справу № 50-4159 для розгляду з обвинувальним висновком щодо позивача та інших осіб було направлено до Деснянського районного суду м. Києва з обвинуваченням у кінцевій редакції у вчиненні ним злочинів, передбачених ст.28 ч.3, 126 ч.2, 28 ч.3, 162 ч.2, 185 ч.5,186 ч.5, 28 ч.3, 366 ч. 1, 28 ч. 3, 364 ч. 3, 189 ч. 4, 365 ч.2, 127 ч.2 КК України. Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 28.10.2008 року позивача було засуджено до 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади, пов`язані з роботою в правоохоронних органах, строком на 3 роки, та з конфіскацією всього належного йому майна. Вироком Апеляційного суду м. Києва від 14.05.2009 року скасовано вирок Деснянського районного суду м. Києва від 28.10.2008 року та постановлено новий вирок, яким позивача визнано винним за ст. ч.4. 189, ч.3 ст. 364, ч.2 ст.162, ч.2 ст.126. ч.2 ст.127 КК України і призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з роботою в правоохоронних органах строком на три роки, та з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. По обвинуваченню за ч.1 ст. 366 КК України позивача звільнено від кримінальної відповідальності та покарання у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі ст. 49 КК України та у відповідності зі ст. 11-1 КПК України (1960р.), а справу в цій частині закрито, в решті вирок Деснянського районного суду м. Києва від 28.10.2008 року залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 03.11.2009 року зазначені вирок та ухвалу апеляційного суду було скасовано і справу направлено на новий апеляційний розгляд. 24.12.2009 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва вирок суду першої інстанції було скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд. 13.08.2010 року щодо позивача було постановлено новий вирок Деснянського районного суду міста Києва, який 20.09.2011 року було скасовано судом апеляційної інстанції з постановленням свого вироку. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.05.2012 року вирок Апеляційного суду міста Києва від 20.09.2011 року стосовно позивача було скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд. Цією ж ухвалою запобіжний захід щодо позивача (тримання під вартою) змінено на підпису про невиїзд, позивач був звільнений з-під варти у залі суду. 16.09.2014 року Апеляційним судом м. Києва вирок Деснянського районного суду м. Києва від 13.08.2010 року щодо позивача скасовано та постановлено новий вирок, яким його визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.364, ч. 1 ст. 366, ч.2 ст.126, ч.2 ст.162, ч. 2 ст. 185, ч.2 ст.127, ч.2 ст.189 КК України; по обвинуваченню позивача за ч.1 ст.364, ч. 1 ст. 366, ч.2 ст.126, ч.2 ст.162, ч.2 ст.185 КК України провадження у справі закрито та позивача звільнено від кримінальної відповідальності у цій частині у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України та ст. 11-1 КПК України (1960 р.) та призначено покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням спеціального звання - капітан міліції. Цим же вироком позивачу зараховано строк тримання під вартою під час провадження досудового слідства та попередніх судових розглядів, він вважався таким, що фактично відбув покарання за цим вироком. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.06.2015 року вирок Апеляційного суду від 16.09.2014 року залишено без змін. З урахуванням викладеного позивач перебував під вартою у СІЗО № 13 з 14.10.2005 року по 08.05.2012 року включно, тобто більше як шість років та шість місяців (2399 днів), з яких більше 2 років понад строк, визначений йому вироком суду, тобто він був незаконно позбавлений волі протягом тривалого строку. Внаслідок незаконного притягнення позивача органом досудового розслідування прокуратури м. Києва до кримінальної відповідальності (винесення постанови про притягнення як обвинуваченого) за ст. 28 ч.3, 126 ч.2, 28 ч.3, 162 ч.2, 186 ч.5. 189 ч. 4, 28 ч.3, 364 ч.3, 365 ч.2, 127 ч.2 КК України, незаконного та тривалого тримання під вартою понад строк, встановлений позивачу вироком суду, а також незаконного засудження (незаконний вирок суду було скасовано), застосування незаконних заходів щодо його фізичного та психологічного впливу (в тому числі катування та жорстокого поводження) працівниками Управління внутрішньої безпеки в м. Києві ДВБ ГУБОЗ МВС України, позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягала у душевних та фізичних стражданнях, руйнуванні життєвих планів та соціальних зв`язків, тривалому відриві від сім`ї, погіршення відносин з оточуючими, що тепер вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, наведені факти незаконного та тривалого тримання під вартою, неналежного та тривалого розслідування тощо також встановлені у рішенні Європейського Суду з прав людини "Ярошовець та інші проти України", що набуло статусу остаточного. Тому позивач вважає, що незаконними діями працівників органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури м. Києва, йому завдано моральну шкоду, пов`язану з незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності (незаконним пред`явленням обвинувачення), незаконним та тривалим триманням під вартою, в тому числі понад строк встановлений вироком суду (756 днів), а також незаконним засудженням, яку він оцінює у 557 178,96 грн.

Провадження у справі відкрито ухвалою від 30.03.2017 року (суддя Трегубенко Л.О.).

В квітні 2016 року представником Державної казначейської служби України - Гашинським Д.М. подані заперечення, в яких сторона відповідача просить відмовити в задоволенні позову, у зв`язку з тим, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями органу державної влади та тяжкими фізичними та моральними стражданнями, на які посилається позивач, оскільки позивачем не надано жодних доказів того, що ці фізичні та моральні страждання виникли внаслідок дій відповідача.

В квітні 2016 року представником Прокуратури м. Києва - Горіною Р.М. подані заперечення, в яких сторона відповідача просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідно до ст. 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" позивач не є особою, яка має право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, і жодним судом, який розглядав кримінальну справу стосовно позивача та інших осіб, жодне з рішень, визначених п.1-4 ст. 2 Закону не приймалось. Закриття вироком апеляційного суду м. Києва від 16.09.2014 кримінальної справи відносно позивача в частині не є реабілітуючою обставиною. Після скасування вироку апеляційного суду від 20.09.2011 позивача звільнено з-під варти та у подальшому строк перебування під вартою йому зараховано у строк відбування покарання. Враховуючи тяжкість вчинених позивачем злочинів та з метою запобігання можливому ухиленню особи від органів досудового розслідування та суду, на час розгляду справи судом обрано саме цей запобіжний захід. Строк перебування під вартою не впливає на рішення суду під час визначення ним покарання, не є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності, тому неможливо стверджувати про незаконність перебування особи під вартою, якщо вона у подальшому була визнана винною та засуджена до позбавлення волі. Відповідно до п. 133 рішення Європейського Суду з прав людини від 03.12.2015 у справі "Ярошовець та інші проти України" Європейський суд дійшов до висновку, що оскільки вироки Деснянського районного суду м. Києва від 13.08.2010 та апеляційного суду м. Києва від 20.09.2011 не набрали законної сили, упродовж відповідних періодів позивач не відбував покарання у вигляді позбавлення волі у розумінні національного законодавства, а тримався під вартою на підставі рішень районного та апеляційного судів відповідно. Суд, що постановив вирок, мав повноваження продовжити тримання засудженого під вартою до набрання вироком законної сили та упродовж провадження у суді апеляційної інстанції, якщо вирок буде оскаржено. У п. 149 зазначеного рішення Європейський Суд дійшов висновку, що національне законодавство не вимагало від суду, який постановив вирок, періодично переглядати законність продовжуваного тримання під вартою під час апеляційного провадження. Після постановлення апеляційним судом м. Києва вироку від 20.09.2011, яким призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк, який перевищував увесь строк тримання позивача під вартою упродовж провадження у кримінальній справі, Європейський Суд зазначив про відсутність доказів незаконності цього вироку. А тому дійшов до висновку, що тримання позивача під вартою з 20.11.2011 по 08.05.2012 вважається таким, що має достатній причинно-наслідковий зв`язок з новим вироком. А тому Європейський суд встановив, що не було порушено п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо тримання позивача під вартою у вказаний період (п. 151, 154 рішення). Відповідач вважає необхідним врахувати, що за вказаним рішенням Європейського Суду держава Україна повинна сплатити позивачу суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 тис. євро, а тому стягнення моральної шкоди на користь позивача з одних і тих самих підстав свідчитиме про подвійне відшкодування шкоди за рахунок коштів державного бюджету України. Розмір морального відшкодування повинен визначатися з урахуванням вимог щодо розумності та справедливості, а також має бути співрозмірний із завданими збитками. Право на відшкодування моральної шкоди за нормами законодавства не встановлює імперативний обов`язок її компенсації. Зазначене право на відшкодування надає можливість позивачу довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд співмірне відшкодування. Однак позивачем не зазначено розрахунок морального відшкодування, не обґрунтовано його розмір та не вказано, якими доказами підтверджується наявність моральної шкоди та підстави її відшкодування.

На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 30.05.2017 року матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М.

Ухвалою від 08.08.2017 р. за клопотанням позивача у справі була призначена судово-психологічна експертиза із зупиненням провадження у справі на підставі ст.202 ч.1 п.5 ЦПК України (2004 р.).

Ухвалою від 03.09.2018 р. провадження у справі поновлено.

В липні 2019 р. представником відповідача-2 - Горелик Р.М. подані письмові пояснення, в яких сторона відповідача вказує на відстуність підстав для задовіолення позову, посилаючись на те, що Європейським судом з прав людини у рішенні від 03.12.2015 р. «Ярошовець та інші проти України, в якій ОСОБА_1 виступав п`ятим заявником, не тільки надано оцінку дотримання положень ст.5 Конвенції щодо тримання позивача під вартою, а й за наслідками встановлених обставин вдкшодовано моральну шкоду в розмірі 15 тис.євро. Вважає, що стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_1 за наслідками розгляду даної справи у зв`язку з тривалим перебуванням позивача під вартою призведе до подвійного відкшодування моральної шкоди з Державного бюджету України на користь позивача з одних і тих самих підстав.

Відповідно до п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення ЦПК України (2017 р.) розгляд даної справи підлягає за нормами ЦПК України (2017 р.), чинного з 15.12.2017 р. Справа розглянута в порядку загального позовного провадження.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позов в повному обсязі, просили задовольнити та ухвалити відповідне рішення, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові.

Представник відповідача-2 - прокуратури м. Києва у судовому засіданні заперечувала проти позову та просила відмовити в його задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у запереченнях.

Представник відповідача-1 - Державної казначейської служби України у судове засідання повторно не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів, з урахуванням відзиву представника відповідача.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 14.10.2005 року Прокуратурою м. Києва відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу № 50-4159 і пред`явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 364 КК України (зловживання владою або службовим становищем), а також затримано у порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 р.).

17.10.2005 року стосовно позивача порушена кримінальна справа за ч.3 ст. 28 (вчинення злочину організованою групою) та ч.3 ст. 364 (зловживання владою або службовим становищем) КК України.

17.10.2005 року Печерським районним судом м. Києва ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту з утриманням в Слідчому ізоляторі № 13 управління державного департаменту України з питань виконання покарань у м. Києві та Київської області.

У подальшому кримінальну справу № 50-4159 для розгляду з обвинувальним висновком щодо позивача та інших осіб було направлено до Деснянського районного суду м. Києва з обвинуваченням у кінцевій редакції у вчиненні ним злочинів,передбаченихст.28 ч.3, 126 ч.2, 28 ч.3, 162 ч.2, 185 ч.5,186 ч.5, 28 ч.3, 366 ч. 1, 28 ч. 3, 364 ч. 3, 189 ч. 4, 365 ч.2, 127 ч.2 КК України.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 28.10.2008 року позивача було засуджено до 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади, пов`язані з роботою в правоохоронних органах строком на 3 роки, та з конфіскацією всього належного йому майна. Вироком Апеляційного суду м. Києва від 14.05.2009 року скасовано вирок Деснянського районного суду м. Києва від 28.10.2008 року та постановлено новий вирок, яким позивача визнано винним за ст. ч.4. 189, ч.3 ст. 364, ч.2 ст.162, ч.2 ст.126. ч.2 ст. 127 КК України і призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з роботою в правоохоронних органах строком на три роки, та з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

По обвинуваченню за ч.1 ст. 366 КК України позивача звільнено від кримінальної відповідальності та покарання у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі ст. 49 КК України та у відповідності зі ст. 11-1 КПК України (1960р.), а справу в цій частині закрито, в решті вирок Деснянського районного суду м. Києва від 28.10.2008 року залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 03.11.2009 року зазначені вирок та ухвалу апеляційного суду було скасовано і справу направлено на новий апеляційний розгляд. 24.12.2009 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва вирок суду першої інстанції було скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд. 13.08.2010 року щодо позивача було постановлено новий вирок Деснянського районного суду міста Києва, який 20.09.2011 року було скасовано судом апеляційної інстанції з постановленням свого вироку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.05.2012 року вирок Апеляційного суду міста Києва від 20.09.2011 року стосовно позивача було скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд. Цією ж ухвалою запобіжний захід щодо позивача (тримання під вартою) змінено на підпису про невиїзд, позивач був звільнений з-під варти у залі суду. 16.09.2014 року Апеляційним судом м. Києва вирок Деснянського районного суду м. Києва від 13.08.2010 року щодо позивача скасовано та постановлено новий вирок, яким його визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.364, ч. 1 ст. 366, ч.2 ст.126, ч.2 ст.162, ч. 2 ст. 185, ч.2 ст.127, ч.2 ст.189 КК України; по обвинуваченню позивача за ч.1 ст.364, ч. 1 ст. 366, ч.2 ст.126, ч.2 ст.162, ч.2 ст.185 КК України провадження у справі закрито та позивача звільнено від кримінальної відповідальності у цій частині у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України та ст. 11-1 КПК України (1960 р.) та призначено покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням спеціального звання - капітан міліції. Вищевказаним вироком позивачу зараховано строк тримання під вартою під час провадження досудового слідства та попередніх судових розглядів, він вважався таким, що фактично відбув покарання за цим вироком. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.06.2015 року вирок Апеляційного суду від 16.09.2014 року залишено без змін.

З урахуванням викладеного позивач перебував під вартою у СІЗО № 13 з 14.10.2005 року по 08.05.2012 року включно, тобто більше як шість років та шість місяців (2 399 днів), з яких більше 2 років понад строк, визначений йому вироком суду.

Згідно висновку судової психологічної експертизи від 22.08.2018 р. № 2603, проведеної Київською незалежною судово-експертною установою, ситуація, що досліджується за справою (незаконне позбавлення волі та незаконне тримання ОСОБА_1 під вартою протягом тривалого часу - 765 днів) є психотравмуючою для нього та останньому завдані страждання (моральна шкода), розмір грошової компенсації за які може становити 133,52 мінімальних заробітних плат.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 вказує про те, що внаслідок незаконного притягнення його органом досудового розслідування прокуратури м. Києва до кримінальної відповідальності (винесення постанови про притягнення як обвинуваченого) ст. 28 ч.3, 126 ч.2,28 ч.3, 162 ч.2, 185 ч.5,186 ч.5, 28 ч.3, 366 ч. 1, 28 ч. 3, 364 ч. 3, 189 ч. 4, 365 ч.2, 127 ч.2 КК України, незаконного та тривалого тримання під вартою понад строк, встановлений позивачу вироком суду, а також незаконного засудження (незаконний вирок суду було скасовано), застосування незаконних заходів щодо його фізичного та психологічного впливу (в тому числі катування та жорстокого поводження) працівниками Управління внутрішньої безпеки в м. Києві ДВБ ГУБОЗ МВС України, позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягала у душевних та фізичних стражданнях, руйнуванні життєвих планів та соціальних зв`язків, тривалому відриві від сім`ї, погіршення відносин з оточуючими, що тепер вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того позивач вважає, що незаконними діями працівників органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури м. Києва, йому завдано моральну шкоду, пов`язану з незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності (незаконним пред`явленням обвинувачення), незаконним та тривалим триманням під вартою, в тому числі понад строк, встановлений вироком суду (756 днів), а також незаконним засудженням, яку він оцінює у 557 178,96 грн.

03.12.2015 року Європейським судом з прав людини у справі "Ярошовець та інші проти України" було винесено рішення, відповідно до якого постановлено, зокрема: 1) що було порушення ст. 3 Конвенції у зв`язку з тим, що третій заявник ( ОСОБА_1 ) зазнав жорстокого поводження з боку працівників міліції, та не було проведене ефективного розслідування його скарг у зв`язку з цим; 2) що було порушення ст. 3 Конвенції у зв"язку із скаргами третього ( ОСОБА_1 . ), першого, четвертого та п"ятого заявників на умови, в яких їх перевозили до суду для участі у засіданнях та з нього під час тримання їх під вартою; 3) що було порушення пунктів 1 та 3 статті 5 Конвенції у зв"язку з незаконністю та тривалістю тримання першого, третього, четвертого та п"ятого заявників під вартою з 14 жовтня 2005 року до 28 жовтня 2008 року; 4) що було порушення пунктів 1 та 3 статті 5 Конвенції у зв"язку з незаконністю та тривалістю тримання заявників під вартою з 24 грудня 2009 року до 13 серпня 2010 року; 5) що було порушення пункту статті 5 Конвенції у зв"язку з триманням першого, третього, четвертого та п`ятого заявників під вартою з 14 жовтня 2010 року по 20 вересня 2011 року; 6) що було порушення пункту 5 статті 5 Конвенції у зв"язку з тим, що перший, третій, четвертий та п"ятий заявники не мали ефективного і юридично закріпленого права на відшкодування шкоди за тримання їх під вартою всупереч пунктам 1 та 3 статті 5 Конвенції; 7) що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у зв"язку з тривалістю кримінального провадження щодо заявників; 8) що впродовж трьох місяців з дати, коли це рішення набуде статусу остаточного відповідно до п. 2 ст. 44 Конвенції, держава-відповідач повинна сплатити такі суми відшкодування моральної шкоди, що мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, у тому числі: 15 000 євро першому заявникові ( ОСОБА_1 ) та додатково суму будь-якого податку, що може їм нараховуватись.

Як вбачається з наведенного, Європейським судом з прав людини було встановлено порушення декількох статей Конвенції, зокрема ст. 3, 5, 6, у тому числі і в частині незаконного та тривалого тримання позивача ОСОБА_1 під вартою, за яке на користь з останнього вже стягнуто моральну шкоду з держави Україна.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

ВВідповідно до вимог ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Підстави, порядок та розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню, встановлено спеціальним законом - Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Статтею 1 вказаного Закону наведено вичерпний перелік підстав, за наявності яких фізичній особі може бути відшкодовано шкоду.

Так, згідно положень вказаної статті відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

За статтею 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: - постановлення виправдувального вироку суду (встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; - закриття кримінального провадження за відсутності події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Право на відшкодування за ст. 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» мають особи, у випадках передбачених ст. 2 цього Закону.

Позивач ОСОБА_1 у своїх позовних вимогах вказує про те, що незаконним тривалим утриманням його під вартою йому завдано моральних страждань, оскільки він перебував під вартою понад строк, визначений йому вироком суду.

Тим самим, чинним законодавством України не передбачено стягнення моральної шкоди в зв`язку з тривалим перебуванням під вартою при винесенні обвинувального вироку.

Оскільки стосовно ОСОБА_1 не виносився виправдувальний вирок, кримінальна справа стосовно нього не закривалась з підстав, зазначених у ч.2 ст. 2 вищевказаного Закону, а тому підстави для стягнення на його користь моральної шкоди відсутні.

Крім того, суд погоджується з твердженнями представника відповідача-2 - Прокуратури міста Києва в частині того, що рішенням ЄСПЛ ОСОБА_1 вже відшкодовано моральну шкоду в зв`язку з тривалим перебуванням під вартою за його позовом з підстав, які є аналогічними зазначеним в даному позові до Подільського районного суду м.Києва, та стягнення за даним позовом призведе до подвійного стягнення з державного бюджету на користь позивача моральної шкоди, виходячи з такого.

Як вбачається з рішення Європейського суду з прав людини від 03.12.2015 року у справі "Ярошовець та інші проти України", ЄСПЛ вже відшкодована моральна шкода ОСОБА_1 в зв`язку з тривалим перебуванням під вартою (за обставинами, зазначеними у даному позові до районного суду).

Відповідно до п.13 резолютивної частини даного рішення Держава України як відповідач повинна сплатити ОСОБА_1 15 тис.євро у національній валюті за курсом на день здійснення платежу у прождовж 3 місяців з дати, коли це рішення набуже статусу остаточного.

Відносини, які виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України, регулюються Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Статтями 2,3 цього Закону визначено, що рішення ЄСПЛ є обов`язковими для виконання Україною відповідно до ст.46 Конвенції; виконання рішення здійснюється за рахунок Державного бюджету України.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в межах національного законодавства не засновані на законі та є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Оскільки суд дійшов висновку про відстуність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, то суд не приймає до уваги висновок судово-психологічної експертизи про розмір моральної шкоди.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню витрати, понесені позивачем по оплаті судової експертизи, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Оскільки при зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», то витрати по оплаті судового збору слід віднести за рахунок бюджету.

На підставі викладеного, ст. 23, 1176 ЦК України, Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, п.9, 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) до Державної казначейської служби України (місце знаходження за адресою: м.Київ, вул.Бастіонна, 6; ), Прокуратури міста Києва (місце знаходження за адресою: м.Київ, вул.Предславинська, буд.45/9; ) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, та органів досудового розслідування, - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Ларіонова