ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 635/1035/18

Провадження № 22-ц/818/1072/19

13 лютого 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Котелевець А.В., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 листопада 2018 року (суддя - Панас Н.Л.) по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення плати за користування майном, -

встановив:

У лютому 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом

В обґрунтування вимог посилався на те, що він та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_1. У відповідності з вимогами діючого законодавства співвласники повинні у рівних частках нести витрати, пов'язані з утриманням належного їм майна. Але відповідач не надає допомоги на утримання належної йому частки квартири.

Посилаючись на вказані обставини, просив стягнути з відповідача його частку на утримання житла у розмірі 5078 грн.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати за постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального права. Зазначає, що судом безпідставно не були прийняті до уваги докази, надані позивачем.

Правом на подання відзиву відповідач не скористався.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що з наданих доказів неможливо зробити переконливого висновку про те, що позивачем дійсно були понесені витрати по оплаті необхідних комунальних платежів по спірній квартирі.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до п.п. 4,5 ч. 4 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Таким чином, на суд як державний орган, покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим він має право й зобов'язаний визначити суб'єктний склад учасників спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

Відповідно до ч.ч. 1,3,4 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує.

Згідно ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Із матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 04 жовтня 1993 року відділом приватизації Харківського міжрайонного бюро технічної інвентаризації належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 - позивачеві по справі, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - відповідачу по справі (а.с.7).

Згідно ст. 540 ЦК України якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Відповідно до положень Глави 26 ЦК України частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

На підтвердження понесених витрат по утриманню квартири позивачем були надані суду квитанції на оплату спожитого природнього газу за грудень 2017 року та за березень 2018 року (а.с.5, 54).

Посилання в рішенні суду на те, що вказані квитанції є лише рахунками та не свідчать про їх оплату, колегією суддів не приймається.

Так, із інформації, зазначеної у рахунку від 11.01.2018 року за спожитий газ вбачається, що рекомендований платіж за січень 2018 року становить 435, 15 грн. В цьому ж рахунку зазначено, що у грудні 2017 року за споживання природнього газу було сплачено 300 грн. (а.с.5).

Крім того, до апеляційної інстанції позивачем надано й інші рахунки про оплату житлово-комунальних послуг, з яких вбачається, що за спожитий газ ОСОБА_1 було сплачено : за лютий 2015 року - 200 грн., у лютому 2016 року - 500 грн., за лютий 2016 року - 250 грн.; за послуги водопостачання та водовідведення : у листопаді 2017 року - 20 грн., у січні 2018 року - 15 грн.; за електроенергію: з 01.09.2015 року до 01.10.2015 року сплачено 23,06 грн., з 01.12.2016 року до 04.01.2017 року - 50 грн.(а.с.80,82)

Таким чином частка, яка припадає до сплати на одного співвласника становить 1358,06 (300+200+500+250+20+15+23,06+50)/4 = 339,51 грн.

Посилання відповідача на те, що він у спірній квартирі не проживає, тому не повинен нести витрати на її утримання, не підтверджено жодним доказом та на висновки суду не пливає.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, беручи до уваги обставини справи, а також докази надані позивачем на підтвердження своїх вимог, колегія суддів не може вважати їх доведеними у повному обсязі.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що вирішуючи даний спір суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав встановлених п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з відповідача витрат, пов'язаних з утриманням квартири у сумі 339,51 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 листопада 2018 року - скасувати та постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення плати за користування майном - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати в рахунок плати за користування квартирою АДРЕСА_1 339,51 грн.

В іншій частині вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С.Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

А.В.Котелевець