Справа № 347/1397/18
Провадження № 22-ц/4808/58/19
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М. І.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

доповідача Фединяка В.Д.

суддів: Томин О.О., Девляшевського В.А. секретаря Капущак С.В.

з участю позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 18 жовтня 2018 року, ухвалене суддею Крилюк М.І. в м.Косів,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він є власником житлового будинку в АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 04 травня 1989 року. Разом з ним зареєстрована в даному будинку його лежачохвора дружина ОСОБА_4. Проте проживають вони в кімнаті, яка добудована до господарської споруди, умови проживання не задовільні, що підтверджується даними, які містяться в акті обстеження матеріально-побутових умов складеним Яблунівською селищною радою об'єднання територіальної громади с. Уторопи Косівського району від 05 липня 2018 року. В належному йому будинку проживає без реєстрації його дочка ОСОБА_3, яка не спілкується та не допомагає їм по господарству. Дружину доглядає тільки позивач, а відповідачка чинить тиск на людей, які погоджуються на догляд за ОСОБА_4, що призводить до жахливих умов проживання. Відповідачка їх не доглядає та неналежно ставиться до них. Посилаючись на вищевказане, просив на підставі ч.1ст.391 ЦК України, ч.1ст.157, ст.116 ЖК України зобов'язати відповідачку не чинити йому перешкод у користуванні житловим будинком, що розташований в АДРЕСА_1 шляхом виселення її із даного житлового будинку.

Рішенням Косівського районного суду від 18 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Цим же рішенням відмовлено ОСОБА_2 в частині виселення ОСОБА_3 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_3 - 704,80грн. судового збору в дохід держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про повне задоволення позову, вказуючи на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалив незаконне рішення. Зазначав, що йому належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується наданою ним копією свідоцтва про право власності на будинковолодіння від 04 травня 1989 року. Житловим будинком не може належно розпоряджатись та проживати з важкохворою дружиною, оскільки там проживає відповідачка ОСОБА_3 без реєстрації. В добровільному порядку остання не бажає звільнити належний йому житловий будинок, мотивуючи тим, що вона там народилась. Вважає, що задовольняючи частково позовні вимоги, а саме зобов'язуючи відповідачку не чинити перешкоди у користуванні житловим будинком, необхідно задовольнити позов в повному обсязі в частині виселення її з житлового будинку. Вказував, що ОСОБА_3 за користування його житловим будинком не сплачує квартплату та пошкоджує його майно, чим завдає матеріальної та моральної шкоди.

ОСОБА_3 рішення суду у справі не оскаржує, тому законність рішення суду щодо нечинення нею перешкод в користуванні будинком не перевіряється.

У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану нею скаргу.

ОСОБА_3 у встановленому законом порядку повідомлена про час і місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з'явилась, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка є дочкою позивача і як член сім'ї з дозволу останього без реєстрації проживає в житловому будинку позивача.Оскільки відповідачка відмовляється надавати догляд позивачу, не допомогає по господарству, тому чинить перешкоди останньому в користуванні житловим будинком.

Щодо відмови у виселенні відповідачки з житлового будинку, суд зіслався на те, що позивачем надано докази про неможливість проживання в одному будинку разом із відповідачем.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі копії свідоцтва про право власності на будинковолодіння від 04.05.1989 року належить на праві власності житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 (а.с.10).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім»ї від 05.07.2018р. та довідки виданої Яблунівською селищною радою ОТГ с.Уторопи, Косівського району від 02.07.2018р. вбачається, що в даному житловому будинку зареєстровані ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_4 (а.с.13).

Згідно довідки виданої Яблунівською селищною радою ОТГ с.Уторопи, Косівського району від 10.07.2018р. в господарстві батька ОСОБА_2 проживають без реєстрації дочка позивача ОСОБА_3 та її син ОСОБА_5, які не мають іншого житлового приміщення (а.с.15)

Згідно акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї умови проживання ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_4, 1941р.н., інваліда І групи незадовільні, догляд за ними не проводиться.

Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Статтею 157 ЖК Української РСР установлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Разом з тим, із доказів у справі судом не встановлено, що були допущені відповідачем порушення правил співжиття та ці порушення мали відношення до користування спірним жилим приміщенням.

Крім того, події, що стали підставою звернення із даним позовом, зокрема незадовільні умови проживання та необхідний догляд за позивачем не підтверджують обставин систематичного порушення відповідачем правил співжиття, а також вжиття щодо нього заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач не може належно розпоряджатись належним йому житловим будинком, оскільки там проживає відповідачка ОСОБА_3 без реєстрації, так як суперечать вимогам ст. 317 ЦК України згідно якої власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання у спірному будинку відповідачки.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-382, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Косівського районного суду від 18 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови складений 14 січня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк О.О.Томин

В.А.Девляшевський