ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1360/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про сплату заборгованості по індексації аліментів встановлених в твердій грошовій сумі,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом ОСОБА_4 про сплату заборгованості по індексації аліментів встановлених в твердій грошовій сумі

В обґрунтування позову зазначала, що 15.03.2002 року рішенням суду шлюб між нею та ОСОБА_4 розірвано.

Постановою суду від 20.01.2003 року стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання ОСОБА_5 у твердій грошовій сумі у розмірі 250 грн. щомісячно до повноліття дитини.

Позивач посилаючись на те, що відповідач сплачував аліменти у розмірі 250 грн., але без проведення індексації, вимога про досудове врегулювання спору відповідачем залишена без задоволення, просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість з індексації аліментів на утримання сина ОСОБА_5, за період з 01.01.2004 року по 31.10.2017 року в сумі 59 974,75 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач вчасно не скористалась свої правом звернутися до державного виконавця із заявою про обчислення суми індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, підприємством самостійно, відповідно до вимог ч. 2 ст. 184 СК України, Закону України «Про від 17.05.2016 року №1368/VІІІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі», було проіндексовано аліменти починаючи з червня 2016 року по листопад 2017 року, а також те, що виконавче провадження закрито, заборгованість по аліментам відсутня.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 11.06.1999 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.03.2002 року у справі № 2-2168/2002 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.01.2003 року у справі № 2-728/03 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_5 у твердій грошовій сумі у розмірі 250 грн. щомісячно, починаючи з 11.12.2002 року до повноліття дитини.

Згідно ч.2 ст. 184 СК України визначений судом у твердій грошовій сумі розмір аліментів підлягає індексації відповідно до закону.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що до 12 червня 2016 року спеціального закону про індексацію аліментів не було прийнято, а в Україні діяв Закон України «Про індексацію грошових доходів населення». Частиною першою статті другої цього Закону визначені об'єкти індексації грошових доходів населення; при цьому розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, до цих об'єктів не відносився.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-113цс13 сформульовано правовий висновок, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі на підставі ч. 2 ст. 184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно з п. 8 ст. 8 ЦПК України в порядку, передбаченому Законом України від 3 липня 1991 р. № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення».

17 травня 2016 року прийнято Закон України № 1368-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі», що набрав чинності 12 червня 2016 року. Пунктом 1 розділу І цього Закону внесено зміни до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», а пунктом 2 - до Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».

Вищевказаним Законом, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, включено до переліку об'єктів індексації, визначених у частині першій статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», а також внесено зміни до статті 74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», якою регламентовано порядок стягнення аліментів, а саме на державного виконавця покладено обов'язок обчислювати суму індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч.4 ст. 74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (зі змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі» № 1368-VIII від 17.05.2016 року) державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, суму індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику: у разі якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання; за заявою сторін виконавчого провадження; у разі надсилання постанови до адміністрації підприємства, установи, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів), пенсії та стипендії боржника; у разі закінчення виконавчого провадження у зв'язку з надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; за власною ініціативою; в інших передбачених законом випадках.

Таким чином, обов'язок державного виконавця обчислювати, зокрема, суму індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, не є безумовним та не поширюється на всі виконавчі провадження, які перебувають у державного виконавця. Такий обов'язок виникає за наявності зазначених у згаданій статті підстав, зокрема, у разі звернення сторони виконавчого провадження з відповідною заявою.

02 червня 2016 року прийнято новий Закон України № 1404-VIII «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05 жовтня 2016 року. На підставі цього Закону 5 жовтня 2016 року втратили чинність Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», а також пункт 2 розділу I Закону України від 17 травня 2016 року № 1368-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі».

У чинному Законі України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначено у статті 71. Цією статтею, на відміну від статті 74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (який втратив чинність), не передбачено обов'язку державного виконавця обчислювати суму індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі.

З огляду на зазначене, норма ч.4 ст. 74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» з урахуванням згаданих вище змін, якою передбачений обов'язок державного виконавця обчислювати суму індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, була чинною у період з 12 червня 2016 року до 5 жовтня 2016 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції проте, що встановлений ч.4 ст. 74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» обов'язок державного виконавця обчислювати суму індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, не був безумовним та підлягав виконанню, зокрема, у разі подання відповідної заяви сторони виконавчого провадження.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції вірно встановлено, що в період з 12 червня 2016 року до 05 жовтня 2016 року ОСОБА_3 не скористалася правом звернутися до державного виконавця із заявою про обчислення суми індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі. Отже, індексація аліментів державним виконавцем не проводилась.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 у серпні 2018 року звернулась до ОСОБА_4 з заявою про сплату заборгованості по індексації аліментів, встановлених в твердій грошовій сумі, за період з 01.01.2004 по 31.10.2017, обчисленої позивачем в сумі 59 974,75 грн.

Згідно зі звітом про здійснені відрахування та виплати (аліменти) №34/18 від 27.08.2018 року, за останні три роки з листопада 2014 року, поданого ТОВ «Безпека» до Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, ТОВ «Безпека» самостійно відповідно до вимог ч. 2 ст. 184 СК України, Закону України від 17.05.2016 року №1368/VІІІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі», здійснило індексацію аліментів, починаючи з червня 2016 року. Загалом, сума індексації аліментів за період з червня 2016 року - листопада 2017 року становила 294,75 грн. Також у зв'язку з тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 сплив строк, передбачений виконавчим листом №2/728 для стягнення аліментів з ОСОБА_4 на утримання ОСОБА_5., ІНФОРМАЦІЯ_1, ТОВ «Безпека» відповідно до ч. 7 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» повернула оригінал виконавчого листа до Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області.

З листа ТОВ «Безпека» від 25.10.2018 № 40/18 вбачається, що підприємством проводились додаткові виплати на користь ОСОБА_3 після ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто після закінчення строку виконання постанови суду про стягнення аліментів та, відповідно, виконавчого листа, які перераховувались бухгалтерією підприємства за погодженням з ОСОБА_4 із його заробітної плати. Так, за період з березня 2018 року по серпень 2018 року перераховано суму у розмірі 1 565 грн., у тому числі аліменти у розмірі 1 500 грн. Також зазначено, що ОСОБА_3 у період з 2003 року до теперішнього часу не зверталась до ТОВ «Безпека» із заявою про проведення індексації аліментів (виплату аліментів з проведенням щомісячної індексації), що були стягнуті з ОСОБА_4 судовим рішенням.

Згідно ч. 1 п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

З інформаційного листа в.о. начальника Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області Харченко О.Г. від 26.10.2018 № 59264 вбачається, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження №10262142 з примусового виконання виконавчого листа №2-728, виданого 20.01.2003 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання ОСОБА_5., ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 250 грн. щомісячно, починаючи з 11.12.2002 року і до досягнення дитиною повноліття. 29.01.2003 року відкрито виконавче провадження, 05.06.2007 року винесено розпорядження №121/11 про проведення стягнення із заробітної плати боржника, яке направлено на виконання до бухгалтерії ТОВ «Безпека». 18.09.2018 року на підставі ч. 1 п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження закінчено. Також повідомлено, що жодних заяв від стягувача щодо проведення індексації аліментів на час перебування вказаного виконавчого провадження на примусовому виконанні у відділі не надходило.

Згідно зі свідоцтвом про народження НОМЕР_1, ОСОБА_5. народився ІНФОРМАЦІЯ_1, отже ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5. досягнув повноліття.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 18.09.2018 року постановою ВП №10262142 закінчено виконавче провадження, оскільки рішення суду виконано в повному обсязі, а саме дитина, на яку згідно виконавчого документа призначено стягнення аліментів ОСОБА_5., ІНФОРМАЦІЯ_1, досяг повноліття, заборгованість відсутня.

Доводи апеляційної скарги є тотожними обставинам викладеним в позовній заяві, яким судом першої інстанції надана належна оцінка дослідженим доказам, а також постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №6-113цс13. Зокрема, постанова суду касаційної інстанції, якою у конкретній справі застосовано аналогію закону у конкретній справі, не суперечить системному аналізу норм чинного законодавства, наведеному у рішенні суду першої інстанції.

Судом першої інстанції надано обґрунтовану оцінку як факту відсутності будь-яких звернень ОСОБА_3 до органів державної виконавчої служби та ОСОБА_4 з будь-якими заявами про обчислення та виплату індексації аліментів протягом всього строку обов'язку щодо їх сплати, так і факту самостійної виплати підприємством, у якому працює ОСОБА_4, такої індексації за період з червня 2016 року по листопад 2017 року включно у загальній сумі 294,75 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу не було виплачено індексацію аліментів, оскільки вона вважає, що після досягнення повноліття дитини, продовжувала отримувати аліменти з відповідним призначенням платежу, але вже на утримання повнолітньої дитини, не в повній мірі відповідає дійсності. Зокрема, допитана у справі як свідок головний бухгалтер ОСОБА_8 пояснила суду, що іншого призначення платежу крім «аліменти» у платіжних дорученнях нею не може бути використано, у тому числі при перерахування додаткових сум з індексації аліментів, тому що ці суми пов'язано саме з аліментами.

Доводи апеляційної скарги носять характер формальних міркувань, що не можуть слугувати достатньою та обґрунтованою підставою для скасування правильних по суті судових рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 січня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: