Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 759/21009/13-ц

провадження № 61-22549св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І. (суддя-доповідач), КоротунаВ. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_8 та ОСОБА_9,

третя особа - Служба в справах неповнолітніх Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2014 року у складі судді П'ятничук І. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 лютого 2015 року у складі колегії суддів: Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»; банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_8 та ОСОБА_8, третя особа - Служба в справах неповнолітніх Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, у якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 30 серпня 2007 року № 0, укладеним між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого стало публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»)), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року, у сумі 841 834 грн 42 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки (згідно з договором іпотеки від 13 серпня 2007 року № 61822, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7) - квартиру АДРЕСА_1, площею 42,8 кв. м, та визнати за банком право власності на неї, виселити відповідачів і зняти їх із реєстраційного обліку за вказаною адресою, надати право ПАТ «Дельта Банк» на отримання у будь-яких установах, підприємствах та організаціях документів, необхідних для реалізації права власності, зобов'язати відповідачів передати банку правовстановлюючі документи на предмет іпотеки та ключі від вхідних дверей.

Банк обґрунтовував вимоги неналежним виконанням позичальником своїх кредитних зобов'язань, забезпечених іпотекою, існуванням непогашеної заборгованості, яку він відмовляється добровільного погасити.

Короткий зміст рішення та ухвали судів попередніх інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 лютого 2015 року, у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Суди зробили висновок про те, що оскільки квартира була передана в іпотеку для забезпечення повернення кредиту в іноземній валюті і використовується відповідачами як місце постійного проживання, вона не може бути примусово стягнута у рахунок погашення кредитного боргу.

Короткий зміст доводів касаційної скарги

До суду касаційної інстанцій від ПАТ «Дельта Банк» надійшла касаційна скарга, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції.

Вважає, що суди необґрунтовано застосували до спірних правовідносин статтю 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки цей Закон прийнятний після укладення кредитного та іпотечного договорів і значно звужує та обмежує права банку, що суперечить статті 22 Конституції України і статті 2 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Крім того, представник банку наголошує, що відмовляючи у задоволенні позову з підстав недопущення примусового звернення стягнення на єдине житлове приміщення, належне відповідачам на праві власності, суди вийшли за межі своїх повноважень, оскільки примусове стягнення на майно здійснюється лише органами державної виконавчої служби, що є завершальною стадією судового провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Від представника ОСОБА_4 і ОСОБА_7 - ОСОБА_10 надійшло заперечення, у якому вони просять касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилити, а рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій - залишити без змін.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 30 серпня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_4 уклали договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 70 000 доларів США зі сплатою 12,4 % річних строком до 30 серпня 2015 року (з можливістю дострокового повернення).

Того ж дня, 30 серпня 2007 року, з метою забезпечення виконання позичальником виконання зобов'язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 був укладений договір іпотеки нерухомого майна № 61822, відповідно до умов якого предметом іпотеки є двокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 42,80 кв. м (пункт 1.4 договору іпотеки).

У разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами (пункт 2.1.1 договору іпотеки).

Згідно з пунктом 4.2 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 5.3 договору іпотеки у разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення його вимог право власності переходить до останнього з моменту отримання іпотекодавцем повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог банку.

08 грудня 2011 року за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПАТ «УкрСиббанк» відступило свої права вимоги заборгованості за кредитним договором від 30 серпня 2007 року № 0ПАТ «Дельта Банк».

Підставою для подання даного позову стала наявність кредитної заборгованості в розмірі 841 834 грн 42 коп., яку відповідачі відмовилися добровільно погашати.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди зробили висновки про те, що оскільки кредит позичальнику був наданий в іноземній валюті - доларах США, тому, враховуючи положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на квартиру, яка використовується відповідачами як місце їх постійного проживання, та окрім якої в них у власності немає іншого нерухомого майна, не може бути звернуте стягнення у рахунок погашення кредитної заборгованості.

Колегія вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову.

Разом із тим не можна погодитись з мотивами відмови у позові, викладеними судами в оскаржуваних судових рішеннях.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час подання позову).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»).

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 Цивільного кодексу України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Саме з цих мотивів суди попередніх інстанцій повинні були відмовити ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги, зміни оскаржених судових рішень у мотивувальній частині з викладенням їх у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 412, 416, 417, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 лютого 2015 року змінити у мотивувальній частині, виклавши їх у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило