КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 357/9703/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Бондаренко О.В. в м. Біла Церква 19 вересня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2018 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 51223,35 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідач звернулася до АТ «КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку із чим підписала заяву б/н від 01 червня 2010 року, згідно якої отримала кредит в розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та правил надання банківських послуг та витягу з Тарифів банку додаються до позовної заяви. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua.

Однак у порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконала, внаслідок чого станом на 20 червня 2018 року має заборгованість в розмірі 51223,35 грн., з яких 10188,02 грн. - тіло кредиту, 24350,60 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом, 13769,33 грн. - нараховано пені, а також штрафи - 500 грн. фіксована частина, 2415,40 грн. - процентна складова.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 10188,02 грн. та судові витрати 350,45 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2019 року в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків у розмірі 24350,60 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що допущені суддею місцевого суду істотні порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя є підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності відповідно до ч. 1 ст. 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Вказував, що суд фактично виступив адвокатом відповідача, а оскаржене рішення ухвалив, нехтуючи засадами змагальності сторін,засадами доказовості позицій обох сторін судового спору.

Незважаючи на те, що рішення не містить жодного доказу проти вимог позивача, суд відмовив у частині вимог, підміняючи необхідність обґрунтування рішення необхідними доказами посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду, не роблячи аналізу співвідношення обставин справ та правовідносин сторін по різним справам. Суд не врахував, що в постанові Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосуватися норма права.

Вважав, що зазначені грубі порушення місцевим судом основоположних засад та принципів здійснення правосуддя є беззаперечною підставою для скасування рішення в даній справі.

Посилався на те, що у справі, яка переглядається, договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору. Під час підписання анкети-заяви відповідач ознайомився та погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку щодо умов кредитування, приєднавшись до запропонованої банком пропозиції. Отже, відсутність підпису відповідача на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки це є договір приєднання. Наводив в якості судової практики висновки Верховного суду, викладені в постановах від 28 березня 2019 року по справі № 428/2873/17 та від 08 липня 2019 року по справі № 923/760/18.

Вказував також, що суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту в силу вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Зазначав, що суд оскаржуваним рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду всім споживачам банківських послуг, банку та у цілому - порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Суд ігнорує, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту, місцевий суд допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються споживачам послуг в кредит під певні відсотки.

Одночасному врахуванню інтересів обох сторін кредитних правовідносин приділяється особлива увага країнами-членами Європейського Союзу. Необхідність сплати боржником процентів кредитору передбачає ст. 169 Кодексу європейського договірного права - акта міжнародної приватно-правової уніфікації, одного з основних європейських кодексів цивільного права.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи частково позов АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості в частині тіла заборгованості за кредитом в сумі 10188,02 грн., суд першої інстанції виходив із того, що банк надав відповідачу кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, обставин отримання картки «Універсальна» та користування нею відповідач не заперечувала, а отже заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10188,02 грн. підлягає стягненню із відповідача. Разом із тим, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам, штрафу і пені задоволенню не підлягають, оскільки із доказів, наявних в матеріалах справи, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, тобто дійшли згоди із усіх істотних умов договору.

В частині задоволення позову, а також в частині відмови щодо стягнення штрафів і пені рішення суду першої інстанції ніким не оспорюється і не є предметом апеляційного перегляду.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 11 міститься складена від імені ОСОБА_1 копія заяви від 01 червня 2010 року про оформлення на своє ім`я кредитної картки.

Своїм підписом в заяві ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

В нижній частині заяви клієнту запропоновано оформити на своє ім`я картки, з яких ОСОБА_1 обрано платіжну картку «Кредитка «Універсальна», кредитний ліміт у сумі 2000 грн.

Крім цього, позивачем надано розрахунок заборгованості ОСОБА_1 станом на 31 травня 2015 року та 20 червня 2018 року (а. с. 5 - 10), довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а. с. 12), паспорт відповідача в копії (а. с. 28), витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с. 13 - 27).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» вказувало на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Судом першої інстанції було встановлено, що 01 червня 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено договір б/н шляхом заповнення та підписання анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, згідно якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту 2000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Наявність заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10188,02 грн. підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості і відповідачем не спростована.

Рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряється, оскільки законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряється апеляційним судом в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідач рішення суду першої інстанції щодо обставин укладення договору також не оскаржував.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що суть договору приєднання, який і було укладено сторонами, полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Однак, такі доводи позивача обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт погодження сторонами всіх істотних умов договору.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що у анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 01 червня 2010 року відсутні умови договору про розмір процентної ставки, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Відсутність підпису відповідача на Умовах та Правилах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16), яка була належно врахована судом першої інстанції.

Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що згідно п. п. 1.1.3.1.15 та п. 1.1.7.58 Умов та Правил надання банківських послуг, що містяться в матеріалах справи, банк посилається на Постанову Правління НБУ № 365 від 16 вересня 2013 року, якої не існувало станом на 2010 рік під час підписання анкети-заяви, та розписано правила поведінки позичальника банку у зв`язку з анексією АР Крим і вчинення ним в зв`язку з анексією Криму відповідних дій до 31 грудня 2014 року, і як наслідок вказує на те, що банк надав до суду на підтвердження позовних вимог Умови та Правила, якими викладено істотні умови, встановлені банком лише з 2013 року, та прийшов до правильного висновку, що відповідач не могла бути ознайомлена з даними Умовами та Правилами в 2010 році і не могла їх визнати.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що підписанням анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг відповідач погодилася з умовами та правилами надання банком послуг, які разом з цією заявою, зразками підписів складають змішаний договір банківського рахунку і кредитного договору.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року і прийшла до іншого правового висновку, в якому вважала, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у даній постанові зробила висновок, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 належним чином враховані судом першої інстанції.

Помилковими є доводи апеляційної скарги, що правовий висновок зроблений Верховним Судом в іншій конкретній справі та за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб, а у даній справі договір і встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним.

Так, в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позовних вимог, і оскільки саме на позивача покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, відтак неподання позову про визнання договору або його окремих умов недійсним саме по собі не свідчить про визнання позичальником позову про стягнення заборгованості за кредитним договором або наявність підстав для його задоволення судом.

Не можна погодитися із посиланням позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 28 березня 2019 року по справі № 428/2873/17 та від 08 липня 2019 року по справі № 923/760/18, оскільки вони не відповідають останній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, а справа № 923/760/18 взагалі розглянута в господарському провадженні.

За таких обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які в цій частині не спростовані доводами апеляційної скарги, що позивачем не доведено факту укладення із відповідачем договору від 01 червня 2010 року на умовах, зазначених позивачем, в тому числі щодо розміру відсотків за користування кредитом, а також щодо порядку їх зміни та порядок сплати, ліміту заборгованості, на який нараховуються відсотки, а отже вимоги банку про стягнення заборгованості в цій частині є безпідставними і задоволені бути не можуть.

Апеляційний суд враховує, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених ст. ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив, відтак відсутні підстави для їх стягнення.

Із цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Не приймаються апеляційним судом доводи позивача в апеляційній скарзі, що суд оскаржуваним рішенням призводить до нехтування принципами платності кредитного договору та наносить істотну шкоду всім споживачам банківських послуг, банку та порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, оскільки вони не підтверджені будь-якими доказами, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і не є підставою для задоволення позову.

Не належать до компетенції апеляційного суду і не підлягають перевірці обставини, викладені в доводах апеляційної скарги, щодо наявності підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :