Постанова

Іменем України

09 січня 2019 року

м. Київ

справа № 755/8848/14-ц

провадження № 61-1191св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, яка підписана представником ОСОБА_5, на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2014 року у складі судді: Антипової Л. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року у складі суддів: Головачова Я. В., Вербової І. М., Болотова Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява обґрунтована тим, що 25 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № , відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 56 100 доларів США, зі сплатою 14 % річних строком до 25 грудня 2014 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 25 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_4 був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого банк прийняв в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 не виконала, у зв'язку з чим станом на 23 січня 2014 року виникла заборгованість в сумі 133 895,65 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 1 070 227,93 грн. Письмові вимоги банку до позичальника про погашення боргу залишились без задоволення.

Позивач просив: стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у сумі 133 895,65 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 1070227,93 грн; звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_4, а саме квартиру АДРЕСА_1 шляхом застосування процедури продажу встановленої статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2014 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Стянуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в розмірі 657 021,23 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Оскаржене рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили. ОСОБА_3 не належним чином виконувала свої зобов'язання по кредитному договору.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 травня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «РайфайзенБанк Аваль» задоволено. Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано. Позов ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. Звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № від 25 грудня 2007 року, в розмірі 82 212,34 доларів США, що за курсом НБУ складає 657 021,23 грн, та складається з заборгованості за кредитом у розмірі 34 425,05 доларів США, що за курсом НБУ становить 275 159,42 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 13 787,29 доларів США, що за курсом НБУ становить 110 201,81 грн та пені за прострочення кредиту та відсотків в розмірі 34 000,00 доларів США, що за курсом НБУ становить 271 660,00 грн, на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 на праві приватної власності шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки нерухомого майна під час проведення виконавчих дій.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2016 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2014 року залишено без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2014 року залишено без змін.

Оскаржена ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Факт ухвалення у справі заочного рішення не дає підстав суду апеляційної інстанції вирішувати питання дотримання позивачем строків звернення до суду з відповідними вимогами. Будь-яких доказів на спростування наданого банком розрахунку ОСОБА_3 до суду надано не було.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргу, підписану представником ОСОБА_5, в якій просить скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2014 року в частині стягнення боргу з ОСОБА_3, скасувати ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилалася на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що фактично позивач надав позичальнику кредит лише в сумі 55 000 доларів США. Первинні документи, які свідчать про отримання позичальником кредитних коштів в розмірі 1 100 доларів США, в матеріалах справи відсутні, а тому банком неправомірно нараховано відсотки за користування кредитом та штрафні санкції на суму кредиту в більшому розмірі, ніж було отримано позичальником на підставі кредитного договору; судом також не враховано, що відповідач порушував зобов'язання щодо погашення кредиту 2009 року, натомість до суду з вказаним позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось у березні 2014 року, а тому до вимог про стягнення заборгованості за період до 27 березня 2011 року необхідно застосувати наслідки спливу позовної давності. Розгляд справи в суді першої інстанції відбувся без її участі, оскільки вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи, у зв'язку з чим не змогла скористатись своїм правом на подання заяви про застосування позовної давності.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_3 судові рішення оскаржує тільки в частині позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 657 021,23 грн. У іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року у справі відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 25 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредитні кошти у вигляді не відновлюваної кредитної лінії в розмірі 56100 доларів США, з яких 55000 доларів США для використання на кредит під заставу нерухомості, а 1100 доларів США для використання на сплату додаткового проценту згідно пункту 1.4 договору, строком користування до 25 грудня 2014 року, з процентною ставкою 14 % річних.

ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на 23 січня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 133 895,65 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 1070227,93 грн, та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 34425,05 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 275159,42 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 13787,29 доларів США, що за курсом НБУ становить 110201,81 грн, пені за прострочення кредиту та відсотків в розмірі 85683,31 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 684 866,70 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 та вказала, що «відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що дані про належне повідомлення відповідача ОСОБА_3 про час і місце судового розгляду в суді першої інстанції відсутні, так як телеграма не вручена (а. с. 54), а повістка на 20 травня 2014 року повернулась із довідкою «за закінченням строку зберігання» (а. с. 55). Даних про направлення та отримання повістки про судове засідання 10 червня 2014 року матеріали не містять (а. с. 58).

В заяві про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2014 року (а. с. 199), та в апеляційній скарзі на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2014 року (а. с. 242) ОСОБА_3 вказувалося про застосування позовної давності.

Таким чином, суд апеляційної інстанції переглядаючи рішення суду першої інстанції, посилаючись на межі апеляційного перегляду, не взяв до уваги доводи ОСОБА_3, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, та не перевірив підстав для застосування чи незастосування позовної давності та зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що ухвала апеляційного суду в оскарженій частині постановлена з порушенням норм процесуального права (частина третя статті 411 ЦПК України). Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково. Ухвалу апеляційного суду в оскарженій частині скасувати, а справу передати в частині позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 657021,23 грн на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, підписану представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року в частині позову публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 657 021,23 грн скасувати.

Передати справу № 755/8848/14-ц в частині позову публічного акціонерного товариства «РайффайзенБанк Аваль» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 657021,23 грн на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала Апеляційного суду м. Києва в скасованій частині від 13 вересня 2016 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило