Постанова

Іменем України

23 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 520/11083/15-ц

провадження № 61-14927св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року в складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила визнати за нею право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 .

Позов мотивовано тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року встановлено факт проживання однією сім`єю її та ОСОБА_2 з 07 грудня 1997 року по 01 вересня 2014 року, а також встановлено, що сторони вели спільне господарство, повністю або частково об`єднували та витрачали кошти.

За час спільного проживання позивач з відповідачем придбали майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , право власності на які зареєстровано за ОСОБА_2 .

Вважаючи вказане майно спільним майном подружжя, ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 47,1 кв. м, житловою площею 28,4 кв. м. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 26,4 кв. м, житловою площею 16,3 кв. м.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що спірне майно є предметом спільної сумісної власності подружжя, а частки сторін відповідно до статті 22 КпШС України та статті 70 СК України є рівними.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2016 року скасовано. В задоволенні позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду, врахував, що на час придбання відповідачем квартири АДРЕСА_2 сторони відповідно до рішення апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2017 року не проживали однією сім`єю, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати вказану нерухомість об`єктом спільної сумісної власності. Встановивши, що хоча квартира АДРЕСА_1 придбана відповідачем ОСОБА_2 у період проживання сторін однією сім`єю, проте за особисті кошти, отримані ним від продажу іншої належної йому квартири та за його заробітну плату під час роботи моряком за контрактами, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав вважати вказану квартиру об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скаргита узагальнення її доводів

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції змінити, визнавши за нею право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Касаційна скарга мотивована тим, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги спільний бюджет сторін та фінансову участь позивача у придбанні квартири АДРЕСА_1 . Також судом не надано оцінки тому, що у 2004 році ОСОБА_1 разом з сином відчужила належну їм квартиру, і частина отриманих від продажу вказаної нерухомості коштів надавалась позивачем на спільне придбання з відповідачем квартири АДРЕСА_1 .

Зі змісту поданої касаційної скарги вбачається, що предметом касаційного оскарження є лише постанова Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , а тому в іншій частині постанова апеляційного суду на предмет законності та обґрунтованості судом касаційної інстанції відповідно до статті 400 ЦПК України не перевіряється.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргута узагальнення його доводів

У вересні 2019 року ОСОБА_2 надіслав до суду касаційної інстанції пояснення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в яких вказував, що квартира АДРЕСА_1 придбана за його власні кошти.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано її з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2019 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 21 січня 2000 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_3 .

10 квітня 2002 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2 .

01 липня 2004 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 подарували ОСОБА_4 291/100 частини квартири АДРЕСА_4 .

23 листопада 2004 року ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_3 . Продаж вказаної нерухомості вчинено за 4 100 грн.

24 листопада 2004 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 . Вартість придбаної нерухомості становила 11 069 грн.

Відповідно до трудових контрактів у період з травня 1994 року по листопад 2002 року ОСОБА_2 працював моряком на суднах.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За правилами частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Згідно з частиною другою статті 74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду, виходив з того, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_2 за його особисті кошти, отримані від продажу належної йому квартири АДРЕСА_3 , та за грошові кошти, отримані відповідачем за час періодичної роботи моряком за контрактами, які періодично укладались у період з травня 1994 року по 26 листопада 2002 року.

При цьому ОСОБА_1 , на яку покладено тягар доказування того, що квартира АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження отримання нею доходів, які були інвестовані для купівлі вищевказаної квартири.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, встановивши, що квартира АДРЕСА_1 придбана відповідачем під час фактичного проживання з позивачем, проте за особисті кошти, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частини вказаної нерухомості як об`єкта спільної сумісної власності з ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги з посиланням на те, що частина спірної квартири придбана на рахунок коштів, отриманих позивачем від продажу іншої нерухомості, є безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що належна ОСОБА_1 частина квартири АДРЕСА_4 за договором купівлі-продажу від 01 липня 2004 року була подарована, а відповідно до вимог частини першої статті 717 ЦК України договір дарування є безоплатним.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження апеляційного суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді :В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко В. О. Кузнєцов