ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 січня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/8662/18

Головуючий у першій інстанції - Литвиненко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/198/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Бобрової І.О.,

суддів - Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

учасники справи:

позивач - Академія Державної пенітенціарної служби,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - Міністерство юстиції України,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами Академії Державної пенітенціарної служби та Міністерства юстиції України рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 листопада 2018 року у справі за позовом Академії Державної пенітенціарної служби до ОСОБА_3 про стягнення витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі,

місце ухвалення рішення судом першої інстанції - місто Чернігів

дата складання повного тексту рішення - 23.11.2018,

У С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року Академія Державної пенітенціарної служби звернулась з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням у вищому навчальному закладі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом начальника Чернігівського юридичного коледжу Державної пенітенціарної служби України №252 від 08.08.2013 року ОСОБА_3 з 10.08.2013 зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Чернігівського юридичного коледжу, який в подальшому було реорганізовано в Академію Державної пенітенціарної служби. 29.06.2017 року між Академією Державної пенітенціарної служби, Центрально-західним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції та ОСОБА_3 укладено контракт про здобуття освіти №27 про здобуття освіти, відповідно до якого відповідач навчалася за рахунок коштів державного бюджету і зобов'язувалася після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років в Державній кримінально-виконавчій службі України. Після закінчення навчання ОСОБА_3 направлено для продовження проходження служби до Державної установи «Крижопільський виправний центр», де була призначена на посаду юрисконсульта юридичної групи. Наказом Державної установи «Крижопільський виправний центр» ОСОБА_3 звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням). Враховуючи те, що відповідач не відпрацювала встановленого терміну перебування на службі в державній кримінально-виконавчій службі, вона повинна відшкодувати витрати, пов'язані з її утриманням в Академії Державної пенітенціарної служби в сумі 42442,17 грн та судові витрати по справі.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Академія Державної пенітенціарної служби просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення ухвалено всупереч вимог ст.263 ЦПК України, воно є незаконним та необґрунтованим. Позивач не погоджується із висновком суду про те, що право вимоги до відповідача належить не Академії, а безпосередньо Міністерству юстиції України, зазначаючи, що розпорядником коштів, які виділяються із бюджету для підготовки спеціалістів, є саме Академія. Міністерство юстиції України як самостійна юридична особа не є стороною контракту, який в свою чергу не створює обов'язків для особи, яка здобуває освіту, перед Міністерством юстиції України. Зазначає, що на Академію покладено обов'язок щодо проведення претензійно-позовної діяльності у справах про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням відповідача у вищому навчальному закладі. Не погоджується позивач і із висновком суду про відсутність підстав для стягнення вартості навчання, оскільки відповідач продовжує навчання в Академії на підставі договору №931 від 01.09.2017 на платній основі, оскільки ані контрактом, ані діючими нормативними документами такої підстави для звільнення від відшкодування витрат, пов'язаних із утриманням у вищому навчальному закладі.

В апеляційній скарзі Міністерство юстиції України просить скасувати рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16.11.2018 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Академії Державної пенітенціарної служби, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Скаржник наполягає на тому, що умовами контракту від 29.06.2017 №27 сторонами погоджено обов'язок відповідача відшкодувати позивачу витрати, пов'язані з утриманням у вищому навчальному закладі. Зазначений договір є обов'язковим для виконання сторонами. Міністерство юстиції України зазначає, що воно не є стороною контракту від 29.06.2017, його умови не є підставою для виникнення у Міністерства прав та обов'язків, в тому числі по відношенню до відповідача, що виключає можливість участь Міністерства юстиції України в якості позивача у даній справі. На думку скаржника, судом допущено порушення і норм процесуального права, а саме судом взято до уваги надану відповідачем довідку-розрахунок від 28.07.2017 №5/1627 щодо витрат, пов'язаних із навчанням іншої особи, тобто ця довідка не містить інформації щодо предмета доказування по даній справі і не є належним доказом в розумінні ст.77 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Академії Державної пенітенціарної служби ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду від 16.11.2018 без змін, вважаючи, що суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Вказує, що Академія не виконала свого обов'язку ознайомити її з умовами її працевлаштування не пізніше ніж за півроку до закінчення вищого навчального закладу. Звертає увагу, що контракт про здобуття освіти набрав чинності 29.06.2017, проте в ньому сторони не встановили, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, отже відносини між сторонами діяли діва дні з 29.06.2017 по 30.06.2017. Відповідач також зазначає, що під час навчання вона не проживала у казармі, її не ставили на харчування, медична допомога їй також не надавалась. ОСОБА_3 погоджується із висновком суду про те, що наразі вона продовжує навчання з метою здобуття вищої освіти другого магістерського рівня на платній основі, тому підстави для стягнення з неї вартості навчання відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерства юстиції України ОСОБА_3 також просить апеляційну скаргу третьої особи залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 16.11.2018 без змін. Доводи даного відзиву є аналогічні доводам, викладеним у відзиві на апеляційну скаргу Академії пенітенціарної служби.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що 29.06.2017 між Академією Державної пенітенціарної служби (виконавець), Центрально-західним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (замовник) та ОСОБА_3 (здобувач) укладено контракт про здобуття освіти №27 про підготовку за державним замовленням для потреб Державної кримінально-виконавчої служби України на денній формі навчання здобувача за першим та другим рівнем вищої освіти за спеціальністю правознавство (а.с.7-10).

Наказом начальника Чернігівського юридичного коледжу Державної пенітенціарної служби України №252 від 08.08.2013 року ОСОБА_3 з 10.08.2013 зарахована курсантом першого курсу денної форми навчання Чернігівського юридичного коледжу (правонаступником з 21.06.2016 є Академія Державної пенітенціарної служби України) (а.с. 13).

21.01.2016 Чернігівський юридичний коледж Державної пенітенціарної служби України реорганізовано в Академію Державної пенітенціарної служби, тобто позивач є правонаступником Чернігівського юридичного коледжу Державної пенітенціарної служби України.

Після здобуття вищої освіти, відповідно до умов контракту та згідно з повідомленням до направлення на роботу №71 ОСОБА_3 направлено для подальшого проходження служби на посаді юрисконсульта юридичної групи Державної установи «Крижопільський виправний центр» (а.с.19).

Наказом Державної установи «Крижопільський виправний центр» 24.07.2017 «35/ОС-17 лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_3, юрисконсульта юридичної групи, звільнено зі служби у запас Збройних Сил України за власним бажанням з 24.07.2017, тобто до спливу встановленого 3-річного терміну перебування на службі по закінченню навчання.

Відповідно до п.3 розділу ІІ Контракту про здобуття освіти від 29.06.2017 ОСОБА_3 була зобов'язана у разі дострокового розірвання Контракту, а також звільнення зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України протягом трьох років після закінчення навчання відшкодувати Міністерству юстиції України витрати, пов'язані з утриманням у вищому навчальному закладі відповідно до ч.4 ст. 74 Закону України «Про Національну поліцію».

Звертаючись з позовом, Академія Пенітенціарної служби зазначила, що ОСОБА_3 умови контракту не виконала, не пропрацювала в Державній кримінально-виконавчій службі України протягом трьох років після закінчення навчання, а тому зобов'язана відшкодувати позивачу витрати, понесені на її утримання у навчальному закладі в сумі 42 442,17 грн.

Зазначена справа була прийнята до розгляду та розглянута судом першої інстанції в порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України. Проте суд першої інстанції не звернув уваги на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.. 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.

Відповідно до ст.. 74 Закону України «Про Національну поліцію» підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається. Особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

З наведених норм убачається, що ОСОБА_3, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, звільнилась за власним бажанням, не відпрацювавши три роки, як це було визначено умовами Контракту про здобуття освіти №27 від 29.06.2017.

Вказані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов'язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби.

У рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі 804/285/16.

Колегія суддів вважає обов'язковим дотриматися зазначеного правового висновку з огляду на положення ч.4 ст.263 ЦПК України.

Аналіз доводів апеляційних скарг є недоцільним з огляду на порушення судом норм процесуального закону.

Відповідно до ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на вказане, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства. При цьому позивачу слід повідомити про його право на судовий захист у порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст. 255 ч.1 п.1, 367, 374, 377, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Академії Державної пенітенціарної служби та Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 листопада 2018 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Академії Державної пенітенціарної служби до ОСОБА_3 про стягнення витрат, пов'язаних з утриманням у вищому навчальному закладі закрити, повідомивши Академію Державної пенітенціарної служби, що розгляд даного спору віднесено до адміністративної юрисдикції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

О.Є.Мамонова

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 14.01.2019.