Номер провадження: 22-ц/813/6698/19
Номер справи місцевого суду: 509/6066/18
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу заапеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати належних сум,-

В С Т А Н О В И В:

29 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до АТ КБ «ПриватБанк», за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати належних сумм.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона перебувала у трудових правовідносинах з ПАТ КБ «Приватбанк» (зараз АТ КБ «ПриватБанк»).

24 березня 2009 року ОСОБА_1 звільнилася за власним бажанням з АТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 9-17).

Однак, у зв`язку із не належним виконанням відповідачем обов`язку щодо виплати заробітної плати позивачці за грудень 2008 року, за січень, лютий, березень 2009 року, невиплатою компенсації за невикористану відпустку, а також всіх належних сум в день звільнення позивача, що призвело до порушення відповідачем ст. 43 Конституції України, ст. 22, ч. 1 ст. 83, ст. 116 КЗпП України та обумовлює стягнення відповідних невиплачених сум на користь позивачки з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати, а також середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх належних позивачу сум, ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

Представник відповідача позов не визнав повністю з підстав його безпідставності та необґрунтованості та з мотивів, викладених у письмову відзиві на позов, зокрема вказуючи про проведення перевірки органами Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, за результатами якої не було прийнято до заліку витрати, нараховані в якості допомоги по тимчасовій непрацездатності позивача, у зв`язку з їх неналежним оформленням, з огляду на що кошти, виплачені позивачу за вказаний період його непрацездатності було утримано банком із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку позивача.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, надіславши на електронну скриньку Овідіопольського районного суду Одеської області клопотання, в якому посилаючись на відсутність порушення будь-яких їхніх прав чи інтересів у вказаній справі, просив суд, проводити всі судові засідання по справі за його відсутністю (а. с. 204, 222).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 травня 2019 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 26 грудня 2019 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині 2 статті 16 ЦК України.

Статтею 43 Конституції України проголошено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності … Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 21 КЗпП України закріплено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як передбачено статтею 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (стаття 22 Закону України «Про оплату праці»).

Згідно статті 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Згідно статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку (стаття 21 Закону України «Про відпустки»).

Відповідно до частини 1 статті 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Як передбачено частиною 1 статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно статті 94, 97 КЗпП України заробітна це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною 2 цієї статті. Оплата праці працівникові - здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу:

1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми;

2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію;

3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

Згідно статті 128 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - п`ятдесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові. При відрахуванні з заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено п`ятдесят процентів заробітку. Обмеження, встановлені частинами першою і другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при відбуванні виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків.

У частині 2 статті 233 КЗпП України встановлено, що, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_2 перебувала у трудових правовідносинах з Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (правонаступник Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»).

02 березня 2007 року позивача прийнято на посаду молодшого кредитного експерта відділення № 37 Южного ГРУ Приватбанку, з 14 червня 2017 року переведено на посаду молодшого експерта з «експрес» кредитування того ж відділення.

19 вересня 2007 року позивача переведено на посаду експерта з «експрес» кредитування Центру Розвитку Бізнесу № 1.

24 березня 2009 року позивачку ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі статті 38 КЗпП України, за власним бажанням з АТ КБ «ПриватБанк» (т. 1, а. с. 9-17).

У період з 01 травня 2008 року по 27 грудня 2008 року у зв`язку з травмою позивач перебувала у стані тимчасової непрацездатності, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами (т. 1, а. с. 18-25).

За результатами перевірки АТ КБ «ПриватБанк» Одеським обласним відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової непрацездатності встановлено порушення прав позивача при виплаті допомоги з тимчасової втрати працездатності за період з 01 квітня 2008 по 31 грудня 2008, про що складено відповідний акт від 20 лютого 2009 року, 10 та 11 березня 2009 року. Серед інших виплат, вказаних в акті, значиться виплата на загальну суму 3 370,40 грн. на користь позивачки (т.1, а. с. 139-163.)

За вказаний період позивачу за грудень 2008 року заробітну плату не виплачено, за січень 2009 року виплачено у розмірі 87,26 грн., за лютий 2009 року 700,00 грн., за березень 2009 року 70,60 грн., що підтверджується відомостями, відображеними у Формі ОК-5, виданої Чорноморським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Одеської області 21.11.2018р., та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів від 26.11.2018р. №752.

Як вбачається з виписки з рахунку позивача, на яку останньому виплачувалась заробітна плата за період його роботи в банку, 24 березня 2009 року у останній робочий день позивача, а також в період після його звільнення, виплата йому заробітної плати відповідачем не здійснювалась, інші виплати на користь позивача від АТ КБ «ПриватБанк» в зазначений період також відсутні (т. 1, а. с. 118-138).

Відповідач факт невиплати на користь позивача заробітної плати не заперечує, серед іншого, вказуючи у відзиві на позовну заяву, що кошти, неправомірно виплачені в якості допомоги по листкам тимчасової непрацездатності, було відраховано із заробітної плати позивача за березень 2009 року та компенсації за невикористану щорічну відпустку.

При цьому, розпорядчий документ відповідача, на підставі якого останнім здійснювались відрахування із заробітної плати позивача, рівно як і докази ознайомлення позивача з фактом такого відрахування, в матеріалах цивільної справи відсутні.

Таким чином, відрахування із заробітної плати працівника може здійснюватись роботодавцем з одночасним додержанням наступних умов: 1) наявності підстав, передбачених ст. 127 КЗпП України; 2) видання відповідного розпорядчого документа (наказу) про таке відрахування; 3) дотримання вимог Закону щодо максимально допустимого розміру щомісячного відрахування, який за загальним правилом не може перевищувати двадцяти процентів, тому невиплата позивачу заробітної плати за заявлений період не ґрунтується на законі, оскільки стаття 127 КЗпП України не містить такої підстави для відрахування, як повернення виплаченої допомоги з тимчасової непрацездатності, розпорядчий документ (наказ) банку щодо відрахування відсутній, а розмір здійсненого відповідачем відрахування значно перевищує допустимі Законом двадцять процентів.

З огляду на це, порушені права позивачки підлягають відновленню шляхом стягнення з відповідачів відповідних сум. Визначення розміру заробітної плати позивача за грудень 2008 року, січень, лютий, березень 2009 року проводиться, виходячи середньоденного розрахунку її заробітної плати.

Середня заробітна плата розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок).

Згідно пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Пунктом 3 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як передбачено пунктом 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

З урахуванням того, що позивачка ОСОБА_1 була тимчасово непрацездатна у період з 01 травня 2008 року по 27 грудня 2008 року для визначення розміру заробітної плати за грудень 2008 року, січень, лютий, березень 2009 року беруться два останніх місяці перед втратою працездатності позивача, тобто березень та квітень 2008 року.

Розрахунок середньоденної заробітної плати позивача: сума нарахованої та виплаченої заробітної плати за березень 2008 року та квітень 2008 року складає: 1 392,44 грн. + 1 587,57 грн. = 2 980,01 грн.; кількість робочих днів за березень 2008 року (20) та квітень 2008 року (21) складає 41 день; середньоденна заробітна плата позивача: 2 980,01 грн. / 41 день = 72,69 грн..

У грудні 2008 року кількість робочих днів, відпрацьованих позивачем, становить 3 дні. Заробітна плата позивача за грудень 2008 року складає: 72,69 грн. * 3 дні = 218,07 грн.

У січні 2009 року кількість робочих днів, відпрацьованих позивачем, становить 20 днів. Заробітна плата позивача за січень 2009 року складає: 72,69 грн. * 20 днів = 1 453,71 грн., з урахуванням виплачених позивачу 87,26 грн., заборгованість відповідача перед позивачем за січень 2009 року складає 1 366,44 грн. (1 453,71 87,26).

З огляду на виплачені позивачу за лютий 2009 року 700,00 грн., заборгованість відповідача перед позивачем за лютий 2009 року складає 753,71 грн. (1 453,71 700,00).

З 01 березня 2009 року по 24 березня 2009 року (день звільнення) позивачем відпрацьовано 16 робочих днів. Заробітна плата позивача за березень 2009 року складає: 72,69 грн. * 16 днів = 1 163,04 грн.. З огляду на виплачені позивачу 70,60 грн., заборгованість відповідача перед позивачем за березень 2009 року складає 1 092,44 грн..

Розрахунок кількості днів невикористаної щорічної відпустки: 24 дні / 365 = 0,066 тривалість відпустки за один відпрацьований позивачем день в банку; кількість календарних днів за період трудових правовідносин позивача з відповідачем (з 02.03.2007р. по 24.03.2009р.) складає 754 дні.

Таким чином, позивач станом на день звільнення (24 березня 2009 року) мала: 754 дні * 0,066 = 49,7, тобто 50 днів щорічної відпустки.

Відповідно до пункту 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відтак, грошова компенсація за всі невикористані позивачем дні щорічної відпустки розраховується за останні 12 місяців роботи з квітня 2008 року по березень 2009 року: 1 587,57 грн. (квітень 2008 року) + 979,46 грн. (травень 2008 року) + 727,70 грн. (червень 2008 року) + 1 469,74 грн. (липень 2008 року) + 1 261,12 грн. (серпень 2008 року) + 561,22 грн. (вересень 2008 року) + 197,06 грн. (жовтень 2008 року) + 81,14 грн. (листопад 2008 року) + 218,07 грн. (грудень 2008 року) + 1 453,71 грн. (січень 2009 року) + 1 453,71 грн. (лютий 2009 року) + 1 163,04 грн. (березень 2009 року) = 11 153,54 грн. 11 153,54 грн. / 365 = 30,56 грн. заробітна плата за один день відпустки позивача.

Компенсація за всі невикористані позивачем дні щорічної відпустки складає 1 528 грн. (30,56 грн. * 50).

Позивачем заявлено компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з із порушенням строків її виплати з урахуванням індексу зростання споживчих тарифів на послуги по 27 грудня 2018 року.

Компенсація втрати частини заробітної плати позивача за грудень 2008 року у зв`язку із порушенням строків її виплати з урахуванням індексу зростання споживчих тарифів на послуги по грудень 2018 року включно відповідно до даних, розміщених на сайті Міністерства фінансів України складає: 479,37 грн. (3,198 сукупний індекс інфляції за період з 01.01.2009р. по 27.12.2018р. * 218,07 грн. - 218,07 грн.).

Компенсація втрати частини заробітної плати позивача за січень 2009 року у зв`язку із порушенням строків її виплати з урахуванням індексу зростання споживчих тарифів на послуги по грудень 2018 року включно відповідно до даних, розміщених на сайті Міністерства фінансів України складає: 2 880,62 грн. (3,108 сукупний індекс інфляції за період з 01.02.2009р. по 27.12.2018р. * 1366,44 грн. - 1366,44 грн.).

Компенсація втрати частини заробітної плати позивача за лютий 2009 року у зв`язку із порушенням строків її виплати з урахуванням індексу зростання споживчих тарифів на послуги по грудень 2018 року включно відповідно до даних, розміщених на сайті Міністерства фінансів України складає: 1 554,29 грн. (3,062 сукупний індекс інфляції за період з 01.03.2009р. - 27.12.2018р. * 753,71 грн. - 753,71 грн.).

Компенсація втрати частини заробітної плати позивача за березень 2009 року у зв`язку із порушенням строків її виплати з урахуванням індексу зростання споживчих тарифів на послуги по грудень 2018 року включно відповідно до даних, розміщених на сайті Міністерства фінансів України складає: 2 206,63 грн. (3,020 сукупний індекс інфляції за період з 01.04.2009р. - 27.12.2018р. * 1 092,44 грн. 1 092,44 грн.).

Компенсація втрати частини грошової компенсації позивача за всі невикористані дні щорічної відпустки у зв`язку із порушенням строків її виплати з урахуванням індексу зростання споживчих тарифів на послуги по грудень 2018 року включно відповідно до даних, розміщених на сайті Міністерства фінансів України складає: 3 086,42 грн. (3,020 сукупний індекс інфляції за період з 25.03.2009р. - 27.12.2018р. * 1 528,00 грн. 1 528,00 грн.).

За таких обставин, вирішуючи трудовий спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в судовому засіданні доведено належним чином, що Банком порушені права позивача на виплату розрахунку при звільненні з посади, тому з Банку на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заробітна плата за грудень 2008 року у сумі 218,07 грн., за січень 2009 року у сумі 1 366,44 грн., за лютий 2009 року у сумі 753,71 грн., за березень 2009 року у сумі 1 092,44 грн., грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки у сумі 1 528 грн., компенсація втрати частини заробітної плати: за грудень 2008 року у сумі 479,37 грн., за січень 2009 року у сумі 2 880,62 грн., за лютий 2009 року у сумі 1 554,29 грн., за березень 2009 року у сумі 2 206,63 грн., за невикористані дні щорічної відпустки у сумі 3 086,42 грн.,

Задовольняючи позов в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 02.05.2019 року дату прийняття рішення, середній заробіток за час затримки позивачу виплати всіх належних йому сум складає: 186 086,40 грн. (72,69 грн. (середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи) * 2 560 (кількість робочих днів за період з 25.03.2009р. по 31.05.2019р.).

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Приписами статей 115-117 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. При звільненні працівника виплата всіх, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно частини 1 статті 232 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Офіційне тлумачення положення частини першої статті 233 див. в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012\

Статтею 234 КЗпП України передбачено, що, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Відповідно до пункту 4 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №4 від 01 квітня 1994 року, №18 від 26 жовтня 1995 року, №15 від 25 травня 2008 року) «Про практику розгляду трудових спорів» встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущений без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

Рішенням Конституційного Суду України у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього кодексу від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 встановлено, «що в аспекті конституційного звернення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався».

Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, статей 117, 233 КЗпП України Верховний Суд України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1638цс17 дійшов такого правового висновку: «згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Позовні вимоги ґрунтуються на стягненні з відповідача витрат на відрядження, виплата яких регулюється положеннями статті 121 КЗпП України.

Заявлена позивачем сума невиплачених витрат на відрядження не входить до фонду оплати праці, а про порушення свого права на отримання цих витрат позивачу стало відомо з рішення суду від 12 жовтня 2015 року, отже він пропустив строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він звернувся лише 31 березня 2016 року».

До аналогічного правового висновку Верховний Суд України дійшов й у постанові від 08 листопада 2017 року у справі №6-1626цс17.

Аналізуючи зазначені норми матеріального права, Рішенням Конституційного Суду України у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього кодексу від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, роз`яснення Верховного Суду України, правовий висновок Верховного Суду України, колегія суддів вважає, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

З матеріалів справи вбачається, що про порушення свого права на виплату розрахунку при звільненні позивачка безпосередньо та об`єктивно була обізнана на момент свого звільнення 24 березня 2009 року, а звернулась до суду з позовом за вирішенням трудового спору 29 грудня 2018 року (т. 1, а. с. 2), тобто через дев`ять з половиною років.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази у підтвердженні поважності причини пропуску строку для вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні.

У частині 4 статті 10 ЦПК України зазначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ОСОБА_1 пропустила строк строку для вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні без поважних причин, тому правові підставі для поновлення цього строку відсутні, що є підставою для відмови йому у позові, й, отже її порушене право не підлягає захисту судом.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середньої заробітної плати за час затримання розрахунку при звільненні є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Твердження відповідача, АТ КБ`Приватбанк», в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не враховано, що Банком було проведено повний розрахунок з позивачкою у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, не приймаються до уваги за таких підстав.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка була зобов`язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, а саме, те що Банком було проведено повний розрахунок з позивачкою у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Однак, в судовому засіданні ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, відповідачем надано суду належні, достовірні та достатні докази на підтвердження заперечень проти позову, а саме те, що Банком було проведено повний розрахунок з позивачкою у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Так, судом першої інстанції з об`єктивністю та достовірністю встановлено, що наданий відповідачем розрахунок середньої заробітної плати ОСОБА_1 , відображений у відповідній довідці, як і розрахункові листки за оскаржуваний позивачем період, оскільки відомості, зазначені в них, не можуть бути прийняти до уваги, оскільки різняться між собою та не відповідають інформації, вказаній у Формі ОК-5, виданій Чорноморським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Одеської області 21 листопада 2018 року, та відомостям з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів від 26 листопада 2018 року №752.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за заробітною платою.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи в частині стягнення заборгованості за заробітною платою.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. 233, 116, 117 КЗпП України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції й скасування його в частині задоволення позову про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог. В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1, 374, п. 4 ч. 1, 376, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 травня 2019 року в частині стягнення середньої заробітної плати за час затримання розрахунку при звільненні скасувати та у задоволенні вказаних позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 26 грудня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко