КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №760/3817/19 Головуючий у І інстанції - Шереметьєва Л.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Гуля В.В.,

суддів Сушко Л.П., Сліпченка О.І.,

за участю секретаря Покраси В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 серпня2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 3-я особа: ОСОБА_4 про встановлення фактів, зобов`язання повернути майно, оплатити комунальні послуги, повернути отримані доходи від майна, відшкодування матеріальних та моральних збитків та зобов`язання звільнити квартиру,-

встановив:

07 лютого 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначає, що відповідно до ст. 60 СК України є співвласником квартири АДРЕСА_1 , оскільки квартира на підставі договору міни від 16.10.2014 року набута у спільну сумісну власність під час перебування його та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі ( шлюб зареєстрований 07.11.2007 року(а.с. 9)).

29 жовтня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений Договір позики, за умовами якого останній передав, а ОСОБА_4 прийняла грошові кошти в сумі 257 192, 39 гр., що на день укладення договору становило еквівалент 10 601, 50 доларів США з кінцевою датою повернення 01 травня 2016 року.

З метою забезпечення виконання умов Договору позики в той же день був укладений Іпотечний договір, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 .

В зв`язку з невиконанням позичальником ОСОБА_4 умов договору позики та вимоги про усунення порушень, 27 грудня 216 року відповідно до умов Договору іпотеки державним реєстратором Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «СПЕЦЖИТЛОФОНД» у місті Києві Коровайко О.С. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень було зареєстровано право власності відповідача ОСОБА_2 на спірну квартиру.

27 грудня 2016 року в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя відповідач ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яку згодом 30 грудня 2016 року продав відповідачу ОСОБА_3

30 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

01 березня 2017 року був укладений договір оренди спірної квартири, за умовами якого відповідач ОСОБА_3 передав квартиру в оренду ОСОБА_5 .

В порушення ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК України позивачу та членам його сім`ї відповідачі повідомлення про добровільне виселення з квартири не направляли та до суду про примусове виселення не зверталися, а самочинно, всупереч закону, свідомо, без рішення суду, без правоохоронних органів, виконавчої служби 11 січня 2017 року вибили двері, змінили замки, захопили все, що знаходилось в квартирі, що обумовило звернення до поліції.

Наказом Міністерства юстиції України від 05 квітня 2017 року № 1154/5 було задоволено скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 від 17 січня 2017 року та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 грудня 2016 року № 33205904, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» Коровайко О.С. , яким право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 ..

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 грудня 2016 року № № 33301225, 33301326, 33301724, 33302664, 33302832, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комендант О.Л.

В такий спосіб право власності 3-ї особи ОСОБА_4 на спірну квартиру було поновлено і вона отримала гарантовані законом права власника, в тому числі володіння, користування та розпорядження належним їй майном.

Відповідач ОСОБА_3 оскаржував законність даного наказу, проте рішеннями першої та апеляційної інстанції в задоволенні його позову було відмовлено.

Ним та третьою особою ОСОБА_4 неодноразово надсилалися вимоги відповідачам про повернення майна і звільнення квартири, проте такі вимоги були проігноровані.

Разом з правоохоронними органами позивачем було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 здає дану квартиру у найм. Незаконне володіння квартирою триває з 11 січня 2017 року, тобто два роки і два місяці. Станом на 01 листопада 2018 року відповідач ОСОБА_3 має сплатити 12 035, 48 гр. комунальних платежів. Крім того, відповідач ОСОБА_3 з 01 березня 2017 року здає квартиру в оренду, отримуючи щомісячно 3 800, 00 гр., за два роки і два місяці останній отримав 98 800, 00 гр., які міг би отримати він, що є збитками.

Вартість описаного майна, яке захопив відповідач ОСОБА_2 і передав ОСОБА_3 на зберігання, становить 2 656 700, 00 гр. За їх проживання 9 днів у в готелі з 11 січня 2017 року по 20 січня 2017 року - 7 030, 00 гр. з розрахунку 670, 00 гр. за день. Таким чином, матеріальні збитки, завдані відповідачами, становлять 2 774 565, 00 гр.

Зазначає також, що дії відповідачів завдали йому моральної шкоди, що полягають у душевних стражданнях, знищенні та пошкодженні майна, порушення душевного і фізичного спокою.

В зв`язку з викладеним, з підстав передбачених ст..ст. 368, 311, 390, 391, 387, 386 ЦК України ст.. 60, 63 СК України, ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК України, позивач просив: встановити, що відповідачі не надсилали вимогу про добровільне виселення; встановити, що відповідачі не звертались до суду і не мали рішення суду про примусове виселення; встановити, що відповідачі порушили порядок виселення і незаконно заволоділи майном; встановити, що з 05 квітня 2017 року власником квартири являється ОСОБА_4 ; зобов`язати відповідачів «під опис» повернути захоплене майно; зобов`язати відповідачів оплатити комунальні платежі за час незаконного володіння квартирою; зобов`язати відповідачів повернути усі доходи від майна, які міг отримати він в розмірі 98 800, 00 гр.; зобов`язати відповідачів відшкодувати всі матеріальні збитки, що становлять 2 774 565, 00 гр.; моральну шкоду в розмірі 1 000 000, 00 гр. та зобов`язати відповідача ОСОБА_3 звільнити спірну квартиру.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що при ухвалені рішення суддя першої інстанції був упередженим, однобічно досліджував зібрані по справі докази та надав їм неналежну оцінку. Вказує, що висновки суду не відповідають матеріалам справи та суперечать вимогам чинного законодавства. Окрім іншого звертає увагу, що посилання суду першої інстанції на невідповідність позову вимогам ст.16 ЦК України є незаконним, оскільки ч.1 ст.12 ЦК України, ч.1 ст. 20 ЦК України, ч.2 ст.5 ЦПК України, ст.10 ЦПК України надають йому право звернутися до суду за захистом свох прав та інтересів, а також, за захистом права своєї сім`ї, своєї малолітньої дитини. Вказує, що його посилання на вимоги законодавства, зокрема, ст.ст. 311,321,368,369,386,387,390,391 ЦК України, суддя не застосував та не спростував його не застосування.

У відзиві відповідачі посилаються, на те що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують, оскільки належних доказів на їх спростування позивачем не надано. Крім того позивач у справі є неналежним.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

01 березня 2017 року був укладений договір оренди спірної квартири, за умовами якого відповідач ОСОБА_3 передав квартиру в оренду ОСОБА_5 .

Наказом Міністерства юстиції України від 05 квітня 2017 року № 1154/5 була задоволена скарга ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 від 17 січня 2017 року, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 грудня 2016 року № 33205904, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» Коровайко О.С.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 грудня 2016 року № № 33301225, 33301326, 33301724, 33302664, 33302832, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комендант О.Л.

Таким чином, право власності 3-ї особи ОСОБА_4 на спірну квартиру було поновлено і вона отримала гарантовані законом права власника, в тому числі володіння, користування та розпорядження належним їй майном.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд вважав, що факти, які просить встановити позивач щодо законності вибуття з квартири АДРЕСА_2 , що на праві власності належить 3-ї особі ОСОБА_4 , та поновлення цього права, уже встановлені в порядку адміністративного судочинства і їм дана відповідна правова оцінка при вирішенні спору в частині законності проведених реєстраційних дій щодо спірної квартири.

В частині стягнення збитків, суд вважав, що позивач не уповноважений звертатися до суду з позовом про зобов`язання відповідачів сплатити кошти за надані житлово-комунальні послуги їх надавачам.

Сума збитків, яку просить стягнути позивач, обґрунтовується умовним припущенням про можливість отримання ним прибутку в результаті здачі квартири в оренду відповідачем ОСОБА_3

Вимагаючи стягнення з відповідачів матеріальних збитків у розмірі 2 656 700, 00 гр. - вартості захопленого майна, позивач надав суду перелік даного майна, складеного невідомо ким.

Будь-яких доказів його існування, знаходження в квартирі при переході права власності на неї до відповідача ОСОБА_2 та зазначеної в переліку вартості, а також його належності, позивач суду не надав.

Крім того, зі змісту пояснень представника 3-ї особи в судовому засіданні вбачається, що грошові кошти, зазначені в переліку, належать їй і виручені від продажу будинку.

Про належність ОСОБА_4 і іншого майна з переліку, не зазначаючи при цьому якого саме, заявила представник 3-ї особи в судовому засіданні, використовуючи займенники «ми», «наше».

Таким же чином 3-ю особою складено і позовну заяву від імені позивача.

Крім того, з переліку майна також вбачається, що в ньому зазначено жіночі речі особистого вжитку, однак кому саме вони належать, позивач не зазначає та не обґрунтовує свого права на їх повернення йому.

З долучених до справи копій квитанцій ФОП» ОСОБА_10 вбачається, що вони підтверджують проживання 3-х осіб у готелі «АДЛЕР» на загальну суму 7 030, 00 гр., в тому числі 3-ї особи та її представника.

Судом не встановлено порушених, невирішених або оспорюваних прав свобод чи інтересів позивача, оскільки позивач є неналежним.

Хто сплачував ці кошти, в даних квитанціях не зазначено.

Доказів витрат, понесених саме позивачем за проживання в готелі, позивач суду не надав.

За відсутності підстав для задоволення позову, відсутні і підставі і стягнення моральної шкоди.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Тобто, при вирішенні спору суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно ст. 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

При цьому власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Це відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в справі № 6-951цс16 від 24 травня 2017 року, ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються ст. 388 ЦК України, оскільки позовні вимоги обґрунтовуються тим, що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 квартира вибула з володіння власника не з її волі іншим шляхом, що відповідно дост.. 386, 387, 388 ЦК України є підставою для подачі позову власником майна про витребування цього майна від добросовісного набувача.

Проте відповідних вимог у спосіб, передбачений цим Кодексом, у позові не пред`явлено, що свідчить про відсутність у справі належного предмету спору.

За відсутності останнього не можуть бути задоволені і вимоги позивача про застосування ст.ст. 390, 391 ЦК України щодо розрахунків при витребуванні майна з чужого незаконного володіння та щодо захисту прав власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, в тому числі вимоги про передання усіх доходів від майна, які одержав ОСОБА_3 або міг отримати за весь час володіння цим майном, оскільки це вимога є похідною від вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Крім того вбачається з матеріалів справи, що квартира АДРЕСА_1 булазареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 .

Право власності на дану квартиру ОСОБА_4 набуто на підставі договору міни від 16.10.2014 року (а.с. 117), відповідно до якого у власність іншій стороні перейшла у власність кв. АДРЕСА_3 , що належала на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В., за реєстровим 4365 (право власності було зареєстровано в Київському міському БТІ 14.12.2007 року).

Згідно Свідоцтва про шлюб від 16.11.2007 року Серії НОМЕР_1 , шлюб зареєстрований 07.11.2007 року (а.с. 9)).

Позивач був зареєстрований по АДРЕСА_4 з 10.01.2008 року і 19.06.2014 року з реєстрації знятий (а.с. 112).

В нотаріально посвідченій довіреності від 09.03.2019 року місце реєстрації позивача зазначено кв. АДРЕСА_5 (а.с. 164) тобто реєстрація позивача у спірній квартирі відсутня.

Власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України, 368 ЦК України. За змістом цих норм майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином сам факт придбання майнапід час шлюбу, без встановлення факту, що джерелом набуття квартири є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, не свідчить що квартира є спільною сумісною власністю, оскільки вказані обставини не доведені позивачем у встановленому законодавством порядку.

За таких обставин, коли режим спільного сумісного майна щодо квартири не встановлений, а власником майна значиться не позивач, а третя особа, право власності на яке набуто на підставі договору міни від 16.10.2014 року , відповідно до якого у власність іншій стороні перейшла у власність кв. АДРЕСА_3 , що належала на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В., за реєстровим 4365 (право власності було зареєстровано в Київському міському БТІ 14.12.2007 року), враховуючи, що шлюб укладеній лише за тридцять сім днів 07.11.2007 року до цього, колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що позивач у справі є неналежним, оскільки доказів тим обставинам справи, що квартира є спільною сумісною власністю в матеріалах справи не має.

Крім цього з матеріалів справи вбачається, що позивачем пред`явлені також такі вимоги як: встановити, що відповідачі не надсилали вимогу про добровільне виселення; встановити, що відповідачі не звертались до суду і не мали рішення суду про примусове виселення; встановити, що відповідачі порушили порядок виселення і незаконно заволоділи майном; встановити, що з 05 квітня 2017 року власником квартири являється ОСОБА_4 .

Проте такі пред`явлені вимоги не можуть бути предметом судового розгляду, оскільки фактично це є викладом обставин, якими можуть обґрунтовуватись позовні вимоги.

Згідно ст. ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки даних про те, що в квартирі знаходились особисті речі позивача, а також їх цінність, не підтверджені документально, відповідно вищевказаної нормі цивільно-процесуального законодавства вважається, що позивач не довів цих обставин, на які посилався як на підставу для задоволення своїм вимог.

При цьому позивач не уповноважений на повернення іншого майна згідно наданого ним опису.

Також не підлягають задоволенню вимоги щодо зобов`язання відповідачів оплатити комунальні послуги.

Обов`язок оплати житлово-комунальних послуг відповідно до норм ЖК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» покладається на власників та наймачів житла.

Таким чином право вимоги про оплату житлово-комунальних послуг належить експлуатаційній організації, яка надає такі послуги, до особи, за якою рахувалось право власності за відповідній період.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України.

Згідно з ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

В п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з п.5 даної постанови Пленуму обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено за його недоведеністю, моральна шкода відшкодуванню не підлягає.

За таких обставин, переглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 серпня2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Л.П. Сушко

О.І. Сліпченко