Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6506/16-ц Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 48 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/6506/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, треті особи: орган опіки та піклування Житомирської міської ради, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності та визнання недійсним договору дарування

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2. Визначившись остаточно із позовними вимогами, просила встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 2000 року по 2015 рік; визнати недійсним договір дарування 35/100 частин житлового будинку від 11 березня 2016 року, укладений ОСОБА_2 на користь його сина ОСОБА_3; визнати спільною сумісною власністю подружжя 20/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку від 20/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за тією ж адресою; визнати за нею право власності на 1/2 частку від 20/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за тією ж адресою (а.с.18-21,166-167,214-216 т.1). Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у 1979 році ОСОБА_2 за договором дарування набув 37/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. У фактичних шлюбних відносинах вона із ОСОБА_2 перебувала із 1999 року. З цього часу вони стали проживати разом у будинку за вищевказаною адресою, вести спільне господарство. Мали спільний бюджет та разом проводили й дозвілля. У 2001 році у них народився син ОСОБА_4. У період спільного проживання із ОСОБА_2 ними за спільні кошти здійснено добудову житлового будинку, яку ОСОБА_2 оформив на себе, а 11 березня 2016 року подарував своєму старшому сину ОСОБА_3 35/100 частин будинку. Вважає що, подарувавши старшому сину частину будинку, батько дітей порушив права молодшого неповнолітнього сина ОСОБА_4, який є особою з інвалідністю. ОСОБА_2 не визнає її права на спірний будинок та намагається виселити разом із сином ОСОБА_4, а у них іншого житла немає.

Ухвалами, занесеними до журналу судового засідання від 06 березня 2017 року, до участі у справі залучені відповідач ОСОБА_3 та третя особа - орган опіки та піклування (а.с.112-113 т.1).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2018 року встановлено факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 2000 року по 2015 рік, визнано спільною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 20/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину від 20/100 частин житлового будинку за вищевказаною адресою, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину від 20/100 частин житлового будинку за вищезазначеною адресою. У задоволенні вимоги про визнання недійсним договору дарування 35/100 частин будинку від 11 березня 2016 року відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в задоволеній частині, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині встановлення факту спільного проживання однією сім'єю, визнання частини нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання за кожним права власності на Ѕ частину від 20/100 частини будинку скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні даних позовних вимог відмовити. Вважає, що рішення суду на належних доказах не грунтуються, а побудоване на показаннях свідків. Позивач зареєстрованою не була та постійно не проживала з ним у спірному будинку, про нього як дружина не піклувалася та комунальних платежів не здійснювала. Отже, на думку ОСОБА_2, позивач спільного із ним майна не набула. Окрім того, на спірні правовідносини в період з 2000 року по 2004 рік поширюється дія Кодексу про шлюб та сім'ю України, який без укладення зареєстрованого шлюбу не передбачав правових наслідків при проживанні чоловіка та жінки однією сім'єю. Справа не містить доказів на підтвердження факту участі позивача у придбанні спірного майна внаслідок спільних трудових чи грошових затрат. Суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що на підставі договорів дарування у нього виникла особиста приватна власність на відповідну частку в спірному будинку. Наполягає на тому, що збільшення його частки у нерухомому майні відбулося внаслідок проведення ним без участі позивача та за його особисті кошти реконструкції, що не потягло створення спільної сумісної власності. Також неможливо без експертного дослідження встановити дійсний розмір набутого ним за спірний період майна. Приводом ж звернення позивача із даним позовом до нього стало те, що у провадженні суду перебуває справа за його позовом до ОСОБА_1 про виселення її з квартири, яка розташована у спірному будинку.

Колегія суддів не робить висновків щодо відмови судом першої інстанції у визнанні недійсним договору дарування від 11 березня 2016 року, оскільки рішення суду першої інстанції в цій частині апелянтом не оскаржується.

Перевіривши в задоволеній частині позову законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що за договором дарування від 16 квітня 1979 року, який посвідчений у нотаріальному порядку, ОСОБА_6 подарував своєму сину ОСОБА_2 37/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 42,30 кв.м (а.с.23-24 т.1).

Згідно із договором дарування від 06 лютого 2009 року, який також посвідчений у нотаріальному порядку, ОСОБА_7 передала безоплатно у власність ОСОБА_2 28/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.77 т.1). Право приватної власності на нерухоме майно за договором зареєстроване за ОСОБА_2 05 березня 2009 року (а.с.78 т.1).

Отже, на підставі договорів дарування від 16 квітня 1979 року та від 06 лютого 2009 року ОСОБА_2 став власником 65/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1.

У центрі надання адміністративних послуг Житомирської міської ради ОСОБА_2 11 грудня 2015 року за №17447 зареєстрував декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, у якій за адресою АДРЕСА_1 значаться прибудови літ. «а5» та «а6», надбудови літ. «А4» та «А5» (а.с.96-97 т.1). Зазначено про початок будівництва у 2004 році та про його закінчення у 2010 році. Вказана загальна площа будівлі - 98,8 кв. м.

Відповідно до довідки-розрахунку на встановлення нових розмірів ідеальних часток на житловий будинок АДРЕСА_1 по фактичному користуванні, за результатами проведеної 12 січня 2016 року інвентаризації, виходячи з вартості будинку розміри ідеальних часток складають: ОСОБА_2 - 85/100 ід. ч., ОСОБА_8 - 15/100 ід.ч. (а.с.147 т.1).

За таких обставин, за наслідками проведених у період з 2004 року по 2010 рік прибудов та надбудов у будинку АДРЕСА_1, загальна його площа зросла з 65/100 ід. ч. до 85/100 ід. ч.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 лютого 2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на 85/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1.

Отже частка, що наразі зареєстрована за ОСОБА_2, збільшилася на 20/100 ід. частин (85/100 - 65/100) у період з 2004 року по 2010 рік ( а.с.19 т.2).

На підставі договору дарування від 11 березня 2016 року ОСОБА_2 безоплатно передав у власність своєму старшому сину - ОСОБА_3 35/100 частин будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с.141 зворот).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 стверджувала, що з 2000 року проживала із відповідачем ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в будинку АДРЕСА_1, добудовували який спільними коштами, як сім'я.

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ч.2 ст.74 СК України).

Згідно із ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка ж рівними (зміст частини першої ст.70 СК України).

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4 та ОСОБА_13 пояснили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 1999 року по 2015 рік проживали разом як подружжя.

Свідоцтвом про народження від 09 лютого 2002 року серії НОМЕР_1 підтверджується, що батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сторони - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.22 т.1).

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції ґрунтується лише на показаннях свідків спростовуються викладеними вище письмовими доказами, а також наступним.

Показання свідків є одним із засобів доказування. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі.

Отже, свідки, допитані судом першої інстанції, підтвердили факт того, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Посилання в апеляційній скарзі щодо показань свідків грунтуються на їх переоцінці. Додаткових доказів із цього приводу суду апеляційної інстанції відповідачем не надано.

Частиною першою статті 62 СК України передбачено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із записами у трудовій книжці ОСОБА_1 з 12 вересня 2000 року до 18 серпня 2006 року була працевлаштована у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Ферпласт-Україна» та мала офіційний дохід (а.с.52-53 т.1). Решту часу, як пояснила позивач у суді апеляційної інстанції, вона працювала на дому та мала неофіційний заробіток, що не спростовано.

Сімейний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року і законодавець не надав йому зворотної сили, а тому положення статті 74 цього Кодексу можливо застосовувати тільки до правовідносин, що виникли після цієї дати.

За таких обставин, період з 2000 року до 01 січня 2004 року слід виключити, а тому рішення суду першої інстанції в частині позовної вимоги про встановлення факту належить змінити в силу приписів ст.376 ЦПК України. Решта рішення залишається без змін.

Надуманими є й посилання на те, що будівництво здійснювалося сином ОСОБА_3, адже дарування здійснено батьком сину лише у 2016 році, а добудови та надбудови проведені значно раніше, тобто у 2004-2010 роках. Окрім того, не надано суду й угоди за участі ОСОБА_3 про здійснення такого будівництва до 2016 року.

Решта доводів апеляційної скарги не змінює висновків суду першої інстанції та з огляду на вищевикладене не потребує додаткового правового обґрунтування.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. За таких обставин питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2018 року в частині початку періоду спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу змінити з 2000 року на 01 січня 2004 року.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 01 квітня 2019 року.