ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8070/19 Справа № 211/1740/19 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Регіональна філія «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця», на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 липня 2019 року, яке ухвалене суддею Сарат Н.О. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного рішення суду в матеріалах справи відсутні,-

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця»,про скасування наказу про припинення трудового договору та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач працював помічником машиніста електровоза в структурному підрозділі Криворізького локомотивного депо ( ТЧ-2 Кривий Ріг) Регіональної філії «Придніпровської залізниці» АТ «Українська залізниця».

12.02.2019 року на станції Нікополь, за його участю, трапилась транспортна подія, внаслідок якої було здійснено проїзд забороненого показання вихідного світлофора Н1 електровозом ВЛ8-45 з поїздом № 2337 з наступним розрізом стрілочного переводу № 2 на колії 1А без сходження з рейок рухомого складу.

22.02.2019 року наказом № 145/14 по Регіональній філії «Придніпровської залізниці» АТ «Українська залізниця» структурному підрозділу Криворізьке локомотивне депо «Про позбавлення посвідчення помічника машиніста електровоза Лалова І.М.» позивача було позбавлено його посвідчення помічника машиніста електровоза у відповідності до вимог п. 13 Положення про дисциплінарну відповідальність працівників залізничного транспорту, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.01.1993 року № 55 та пунктом 4.1 Положення про порядок видачі посвідчення на помічника машиніста локомотивом, моторвагонним рухомим складом на мережі залізниць, загального користування України, затвердженого наказом Укрзалізниці від 08.05.2012 року № 16Ц.

З 12.02.2019 року позивач не працював, тому 01.03.2019 року він звернувся з особистою заявою до в/о начальника Криворізького депо Тисленка В.П. в якій просив ознайомити його з графіком роботи, у відповідності до ст. 57 КЗпП України та п. 4.1.2; п. 4.1.3 Колективного договору п. 13 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників та службовців підприємства.

04.03.2019 року позивач повторно звернувся з особистою заявою до в/о начальника Криворізького депо Тисленка В.П. та повідомив, що його позбавлено посвідчення помічника машиніста електровоза, тому він просив надати йому роботу, не пов`язану з керуванням локомотивом строком на три місяці, відповідно до його освіти по Нікопольському оборотному депо.

05.03.2019 року позивач отримав повідомлення за № 299 від в/о начальника Криворізького локомотивного депо ОСОБА_2 з пропозицією продовжити роботу в нових умовах, з переліком вакансій, та він погодився на вакансію бригадира 5 розряду строком на три місяці у відповідності до Постанови № 55 від 296.01.1993 року Кабінету Міністрів України. Але, незважаючи на його згоду продовжити роботу в нових умовах, на вакансію бригадира 5 розряду, він був звільнений наказом № 131/ос від 07.03.2019 року за п. 2 ст. 40 КЗпП України.

На підставі наведеного вище, вважаючи своє звільнення незаконним, позивач просив суд скасувати наказ № 131/ос від 07.03.2019 року «Про припинення трудового договору» та стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 липня 2019 року позов задоволено частково, скасовано наказ № 131/ос від 07.03.2019 року «Про припинення трудового договору» щодо ОСОБА_1 .

В іншій частині в задоволенні позовниз вимог відмовлено.

Стягнуто з Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства « Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог позивача та постановлення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог, посилаючись на те, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки звільнення позивача відбулось з дотримання норм чинного законодавства.

Апелянт зауважує на тому, що позивача правомірно було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та на тому, що ОСОБА_1 на оперативній нараді при керівництві депо, кадрових співробітників та в присутності голови профспілкового комітету ОСОБА_3 відмовився від запропонованих вакантних посад, крім того, вакантна посада, на яку позивач погодився перейти 05.03.2019 року, станом на 05.03.2019 року не існувала.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця»,- Ручку М.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представників позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 працював помічником машиніста електровоза в структурному підрозділі Криворізького локомотивного депо ( ТЧ-2 Кривий Ріг) Регіональної філії «Придніпровської залізниці» АТ «Українська залізниця».

12.02.2019 року на станції Нікополь, за участю позивача, трапилась транспортна подія, внаслідок якої було здійснено проїзд забороненого показання вихідного світлофора Н1 електровозом ВЛ8-45 з поїздом № 2337 з наступним розрізом стрілочного переводу № 2 на колії 1А без сходження з рейок рухомого складу.

22.02.2019 року наказом № 145/14 по Регіональній філії «Придніпровської залізниці» АТ «Українська залізниця» структурному підрозділу Криворізьке локомотивне депо «Про позбавлення посвідчення помічника машиніста електровоза Лалова І.М.» позивача було позбавлено посвідчення помічника машиніста електровоза, у відповідності до вимог п. 13 Положення про дисциплінарну відповідальність працівників залізничного транспорту, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.01.1993 року № 55 та пунктом 4.1 Положення про порядок видачі посвідчення на помічника машиніста локомотивом, моторвагонним рухомим складом на мережі залізниць, загального користування України, затвердженого наказом Укрзалізниці від 08.05.2012 року № 16Ц.

07.03.2019 року позивач ОСОБА_1 , внаслідок недостатньої кваліфікації, був звільнений з підприємства відповідача за п. 2 ст. 40 КЗпП України (а.с.11-12).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що під час звільнення ОСОБА_1 з посади помічника машиніста електровоза відповідачем допущено порушення трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», зі змінами та доповненнями, при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Частина друга статті 40 КЗпП України передбачає, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Аналіз вказаних вимог закону дає підстави зробити висновок, що обов`язок роботодавця запропонувати працівнику іншу, легшу, роботу не є пов`язаним з можливостями роботодавця чи фактичною наявністю іншої роботи. Законодавець виходить із того, що роботодавець завжди має можливість використовувати працю осіб, які потребують за станом здоров`я переведення на іншу, легшу, роботу.

У разі виявленої невідповідності працівників займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню цієї роботи, звільнити їх можна лише, якщо вони відмовляються від переведення на іншу, легшу роботу, тоді як звільнення інших працівників з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 ч.1 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо їх перевести на іншу роботу, оскільки така відсутня, чи в разі відмови працівників від такого переведення.

Як вбачається із матеріалів справи, 05.03.2019 року ОСОБА_1 отримав повідомлення за № 299 від в/о начальника Криворізького локомотивного депо Тисленко В.П. з пропозицією продовжити роботу в нових умовах, з переліком вакансій та 05.03.2019 року погодився на вакансію бригадира 5 розряду ТД Нікополь строком на три місяці у відповідності до Постанови № 55 від 26.01.1993 року Кабінету Міністрів України.

Наведене вище свідчить про те, що на час подачі позивачем заяви про його переведення на вакантну посаду бригадира 5 розряду ТД Нікополь 01.03.2019 року, на підприємстві відповідача була вільна вакансія бригадира 5 розряду ТД Нікополь, на яку можливо було перевести ОСОБА_1 , однак відповідач проігнорував заяву позивача, надіславши 07 березня 2019 року, позивачу повідомлення за № 323 від в/о начальника Криворізького локомотивного депо Тисленко В.П. з пропозицією продовжити роботу в нових умовах, з переліком вакансій станом на 07 березня 2019 року, в якому, наявна на той час вакантна посада бригадира 5 розряду ТД Нікополь, зазначена не була.

На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час звільнення ОСОБА_1 з посади помічника машиніста електровоза відповідачем допущено порушення трудового законодавства, оскільки відповідачем по справі було проігноровано заяву позивача ОСОБА_1 про переведення його на вакантну посаду бригадира 5 розряду ТД Нікополь, яка була йому запропонована станом на 01.03.2019 року і яка була вакантна, чого не заперечував представник відповідача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що звільнення позивача відбулось з дотримання норм чинного законодавства, оскільки вказані доводи спростовуються наведеними вище обставинними.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивача правомірно було притягнуто до дисциплінарної відповідальності колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки правомірність притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не є предметом даного позову.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 на оперативній нараді 07 березня 2019 року при керівництві депо, кадрових співробітників та в присутності голови профспілкового комітету Федоренка В ОСОБА_5 відмовився від запропонованих вакантних посад, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, 05 березня 2019 року позивач погодився на переведення на вакантну посаду бригадира 5 розряду ТД Нікополь, тому, в даному випадку, відповідачем було проігноровано волевиявлення позивача на переведення на вакантну посаду, у зв`язку з чим допущено порушення трудового законодавства при звільненні позивача.

Посилання відповідача на те, що вакантна посада, на яку позивач погодився перейти 05.03.2019 року, станом на 05.03.2019 року не існувала, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача підтвердив, що посада бригадира 5 розряду ТД Нікополь існувала, однак не була запропонована позивачу. При цьому слід зауважити, що відповідно до переліку вакансій на підприємстві відповідача, станом на 01.03.2019 року, була наявна вакантна посада бригадира 5 розряду ТД Нікополь, яка в переліку вакантних посад відповідача станом на 05.03.2019 року відсутня, однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач по справі був ознайомлений з переліком вакантних посад відповідача станом на 05.03.2019 року.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця», залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: