Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 564/1430/16-ц

провадження № 61-23075св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2016 року у складі судді Грипіч Л. А. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 06 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Гордійчук С. О., Григоренка М. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»)звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 34 524, 55 грн і вирішити питання про розподіл судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що у серпні 2008 року між ними було укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 1 000 грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Однак, у порушення умов договору, відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 31 травня 2016 року становить 34 524, 55 грн, що включає в себе: 6 329, 44 грн заборгованості за кредитом, 26 312, 99 грн заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 250 грн штрафу (фіксована частина), 1 632, 12 грн штрафу (процентна складова).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 06 квітня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачемпропущено позовну давність для захисту порушеного права, оскільки останній платіж в рахунок погашення заборгованості здійснений відповідачем у грудні 2012 року, тоді як з даним позовом до суду позивач звернувся у липні 2016 року, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку для звернення до суду.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 06 квітня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів у розмірі 13 532, 35 грн та неустойки у розмірі 1 632, 12 грн в межах позовної давності та ухвалити в цій частині нове рішення про їх задоволення.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову суди не врахували, що кредитний договір від 04 серпня 2008 року не є розірваним чи припиненим, а отже відповідно до умов договору відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, оскільки розрахунок заборгованості здійснюється до повного погашення заборгованості.

З огляду на викладене, ПАТ КБ «Приватбанк» має право на отримання процентів за користування кредитними коштами за період з 31 травня 2013 року по 31 травня 2016 року, тобто у межах загальної позовної давності, а також має право на отримання штрафу за порушення умов договору у межах спеціальної позовної давності, що відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано її матеріали з Костопільського районного суду Рівненської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 травня 2018 року справу № 564/1430/16-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Встановлено, що 04 серпня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 1 000 грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Строк дії картки встановлено до травня 2009 року.

Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду, строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, який передує звітному.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 не заперечував факт укладення між ним та позивачем договору на відкриття карткового рахунку на умовах та правилах надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, а тому їх можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04 серпня 2008 року шляхом підписання заяви.

Суди встановили, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість. Останній платіж у рахунок погашення заборгованості здійснений відповідачем у грудні 2011 року.

Станом на 31 травня 2016 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 34 524, 55 грн, що включає в себе: 6 329, 44 грн заборгованості за кредитом, 26 312, 99 грн заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 250 грн штрафу (фіксована частина), 1 632, 12 грн штрафу (процентна складова).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з підстав пропуску позивачем позовної давності.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення в частині стягнення відсотків за період із травня 2013 року до травня 2016 року в межах позовної давності та штрафу в межах річного строку.

Суди встановили, що банк надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому термін дії картки визначено до травня 2009 року включно.

Разом з тим, вирішуючи спір між сторонами, суди не врахували, що строк дії кредитного договору закінчився у травні 2009 року, у зв`язку з чим право кредитора нараховувати передбачені договором проценти та неустойку припинилося і кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, однак з такими вимогами ПАТ КБ «Приватбанк» до суду не звертався.

Відтак, оскільки після спливу строку кредитування у позивача не було права нараховувати проценти за кредитом, а також неустойку, то позовна давність до таких вимог не може бути застосована, а отже висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні цих вимог з підстав пропуску позовної давності є помилковими.

Наведене узгоджується із висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, згідно з якою Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, враховуючи, що судові рішення в оскарженій частині не відповідають вимогам щодо законності й обґрунтованості, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк», скасування рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 06 квітня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь банку процентів у розмірі 13 532, 35 грн та пені у сумі 1 632, 12 грн у зв`язку із пропуском позовної давності та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у їх задоволенні за безпідставністю.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 06 квітня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» процентів у розмірі 13 532, 35 грн та пені у сумі 1 632, 12 грн скасувати і ухвалити в цій частині нове про відмову у їх задоволенні з мотивів, викладених у даній постанові.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов