Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 309/4941/14-ц

провадження № 61-28555св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 29 травня 2017 року у складі судді: Довжанина М. М. та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Куштана Б. П., Кондора Р. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася із позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання спадкоємцем четвертої черги та надання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6 Після його смерті залишилося спадкове майно - 1/2 частина житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, яка належала йому на праві приватної власності та 1/2 частина земельної ділянки площею 0,0587 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою.

Зі спадкодавцем ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_1 позивач проживала однією сім'єю як дружина з чоловіком з серпня 1986 року і до дня його смерті. Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, тримали будинок у належному стані, піклувалися та підтримували один одного морально. В останні роки життя ОСОБА_6 важко хворів і, будучи інвалідом 3-ї групи, не міг обходитися без сторонньої допомоги, яку йому надавала позивач. Вона постійно піклувалась про нього, доглядала його, доставляла до медичних установ та забезпечувала лікування, а після смерті поховала ОСОБА_6 Крім того ОСОБА_6 у 1995 році подарував їй 1/2 вказаного будинку, який потрібно було ремонтувати та утримувати у справному стані. До спливу шести місяців після його смерті вона подала заяву до нотаріуса про прийняття спадщини за ОСОБА_6, оскільки вважала, що має право на спадкування. При поданні зави у нотаріуса позивач дізналася, що заяву про прийняття спадщини подала також ОСОБА_5 - дочка померлого ОСОБА_6, як спадкоємець першої черги.

Позивач просила: встановити факт її проживання з ОСОБА_6 однією сім'єю з 1986 року; визнати спадкоємцем ОСОБА_6 четвертої черги; визнати за позивачем право на спадкування спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_6 разом із спадкоємцями першої черги.

Рішенням Хустського районного суду від 29 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2017 року, позов задоволено частково. Встановлено факт, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 проживали однією сім'єю та вели спільне домашнє господарство з 1986 року, тобто понад п'ять років до часу відкриття спадщини. Визнано ОСОБА_4 спадкоємцем четвертої черги ОСОБА_6 У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що позивач довела факт проживання понад п'ять років однією сім'єю із ОСОБА_6, тому є підстави для визнання її спадкоємцем четвертої черги за законом. Разом із тим ОСОБА_4 не довела, що ОСОБА_6 за життя був у безпорадному стані, внаслідок чого потребував сторонньої допомоги. Наявний в матеріалах справи лист Хустської районної поліклініки лише свідчить про те, що ОСОБА_6 діагностовано туберкульоз легень з легенево-серцевою недостатністю і він періодично перебував на стаціонарному лікуванні. Однак наявність у ОСОБА_6 хвороб не свідчить про його безпорадний стан та потребу постійної сторонньої допомоги. Також не свідчить про безпорадний стан ОСОБА_6 встановлення йому третьої групи інвалідності, оскільки підставою для встановлення інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, в якій просила оскаржені рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилалася на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що нею надано докази перебування ОСОБА_6, у безпорадному стані внаслідок тяжкої хвороби, інвалідності та надання нею допомоги спадкодавцю. Вказує, що апеляційний суд розглянув справу без її участі, хоча позивач повідомила про неможливість своєї явки та просила перенести розгляд апеляційної скарги.

Аналіз касаційної скарги та оскаржених рішень свідчить, що ОСОБА_4 оскаржує судові рішення лише в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зміну черговості одержання права на спадкування. У іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 28 січня 2011 року.

Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0.0587 га для обслуговування вказаного житлового будинку та господарських будівель і споруд. Інша частина будинку та земельної ділянки згідно договору дарування від 15 грудня 1994 року, зареєстрованого у реєстраційній книзі № 23 за реєстровим № 4014 18 липня 1995 року та державного акту на право на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 07 квітня 2008 року належить позивачу.

Заяву про прийняття спадщини подала позивач та дочка ОСОБА_6 - відповідач ОСОБА_5

Суди встановили, що ОСОБА_6 будучи хворим на туберкульоз неодноразово лікувався стаціонарно та продовжував лікуватися амбулаторно. ОСОБА_4 не довела, що ОСОБА_6 за життя був у безпорадному стані внаслідок чого потребував сторонньої допомоги. Відповідач ОСОБА_5 матеріально утримувала батька ОСОБА_6, переказуючи йому значні суми коштів у доларах США. Позивачем не надано доказів про матеріальне утримання нею ОСОБА_6

В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім'ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб'єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої - п'ятої черг і пов'язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

На «зміну суб'єктного склад осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв'язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб'єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п'ятої черги.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 вересня 2018 року у справі № 743/126/17 зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1259 ЦК України і вказано, що для набуття права на спадкування фізичною особою, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, необхідна наявність у сукупності таких умов: а) фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві; б) спадкодавець через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Під безпорадним станом слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

У частині першій статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що позивач не довела факт перебування ОСОБА_6 у безпорадному стані, суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позову в частині зміни черговості одержання права на спадкування.

Колегія суддів відхиляє посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд розглянув справу без її участі. Згідно статті 305 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом) апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що ОСОБА_4 була належним чином повідомлена про судове засіданні на 02 жовтня 2017 року судовою повісткою, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 200).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення в оскарженій частині без змін.

Оскільки рішення в оскарженій частині залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 29 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2017 року в частині зміни черговості одержання права на спадкування залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель