Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 630/816/16-ц

провадження № 61-31255св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Крата В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач 1 - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники відповідача 1: Сокуренко Євген Сергійович, Левицька Алла Валентинівна,

відповідач 2 - публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

представник відповідача 2 - Левицька Алла Валентинівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Харківської області в складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В., Кружиліної О. А. від 03 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), у якому з урахуванням уточнень просив визнати кредитний договір від 21 травня 2008 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ним, в частині умов абзацу 3 пункту 8.1, а саме «Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 355,57 дол. США згідно графіку погашення кредиту (додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по тілу кредиту, відсоткам, винагороди, комісії» недійсним в частині включення до щомісячного платежу складової частини із заборгованості з винагороди з дати укладення договору.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що між ним та банком 21 травня 2008 року був укладений кредитний договір, за умовами якого він отримав у банку в кредит кошти у розмірі 24 070,56 дол. США строком до 21 травня 2023 року та прийняв на себе зобов'язання щомісячно сплачувати банку грошові кошти для погашення заборгованості по кредиту, відсоткам за ставкою 1,25% на місяць, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів. У розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» виданий йому кредит є споживчим. А відтак, на думку позивача, при укладенні договору банком були включені до нього несправедливі умови щодо обов'язку позичальника сплатити на користь банку комісію та винагороду за проведення додаткового моніторингу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 23 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час укладення сторонами кредитного договору від 21 травня 2008 року відповідачем дотримано вимоги закону, а саме: в частині зазначення суми кредиту, дати видачі кредиту, річної відсоткової ставки, щомісячної суми ануїтетного платежу, строку внесення платежів, умов повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, права дострокового виконання зобов'язань за договором, відповідальності позичальника, який був ознайомлений із умовами кредитування у банку, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору, а також обслуговування кредитної заборгованості.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 03 жовтня 2017 року рішення Люботинського міського суду Харківської області від 23 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано кредитний договір від 21 травня 2008 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, в частині умов абзацу 3 пункту 8.1, а саме «Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 355,57 дол. США згідно графіку погашення кредиту (додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії» недійсним в частині включення щомісячного платежу складової частини із заборгованості з винагороди з дати укладення договору.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, що суперечить закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі і витребувано цивільну справу № 630/816/16-ц з Люботинськго міського суду Харківської області.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Зазначена справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Акцент-Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд застосувавши до виниклих правовідносин правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-1746цс16 не врахував, що у справі, яку розглядав суд вищої інстанції, сторони встановили щомісячну комісію за компенсацію супутних послуг банку, а також визначили її фіксованою сумою у валюті кредиту (гривня), а у той час як у цій справі, ОСОБА_1 і банк в пункті 4.1 кредитного договору зазначили за що сплачується комісія, її сплата не є платою за дії банку на власну користь та не пов'язана з встановленням, зміною або припиненням правовідносин, також комісія визначена сталим процентним показником, отже справи не є подібними. Також оскаржуване рішення апеляційного суду, з огляду на відхилення ним висновків місцевого суду, не містить дослідження апеляційним судом питання щодо заяви представника АТ КБ «ПриватБанк» про застосування наслідків спливу позовної давності, яка була подана до місцевого суду. Таким чином апеляційний суд грубо порушив вимоги цивільного законодавства, якими врегульовано позовну давність, тому ухвалення ним рішення про задоволення позову є неправомірним.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2018 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить винести постанову, якою залишити оскаржуване рішення апеляційного суду без змін. Зазначає, що апеляційний суд надав у повному обсязі дослідив матеріали справи та надав оцінку доказам по справі, виніс законне та обґрунтоване рішення, а тому підстав для його скасування з мотивів викладених в касаційній скарзі немає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 21 травня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 24 070,56 дол. США зі строком погашення до 21 травня 2023 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості, а також винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту та винагороди за резервування ресурсів в розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів.

В абз. 3 пункту 8.1 кредитного договору сторони, які його уклали, домовились, що позичальник ОСОБА_1 щомісяця в період сплати повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 355,57 дол. США згідно графіку погашення кредиту (додаток № 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

В додатку № 2 до кредитного договору визначені складові частини щомісячного платежу в сумі 355,57 дол. США, які використовуються для погашення заборгованості за цим договором. Так, цей платіж складається з суми винагороди за резервування, суми відсотків за користування кредитом та суми погашення по кредиту. В окремому стовпці визначений залишок кредиту (зарезервованих ресурсів) після сплати чергового щомісячного платежу.

В іншому додатку під № 1, який є невід'ємною частиною кредитного договору, викладена інформація про загальну вартість кредиту, в тому числі умови кредитування - розмір річної відсоткової ставки за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають з огляду на таке.

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

До такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі №6-1746цс16.

За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, що є незаконним.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, представник відповідачів просила застосувати позовну давність до виниклих правовідносин.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Апеляційний суд, за наявності заяви відповідача про застосування позовної давності до виниклих правовідносин, ухвалив судове рішення про задоволення позову, при цьому питання щодо застосування позовної давності відповідно до статті 256 ЦК України, частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України, частини четвертої статті 267 ЦК України, з урахуванням зазначених вище обставин, належним чином не з'ясовував.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України суд зобов'язаний встановити під час вирішення спору обставини, що мають значення для справи, надати їм юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунків.

До повноважень суду касаційної інстанції не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, тому Верховний Суд не має підстав постановити власне рішення.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Разом з тим, загальними вимогами процесуального права визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Оскільки встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції, а суд першої інстанції належним чином не встановив фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не врахував зазначених норм матеріального права, а апеляційний суд не усунув належним чином та не перевірив доводи апеляційної скарги, рішення апеляційного суду не можна визнати законними й обґрунтованими.

При новому розгляді справи для правильного вирішення цього спору, суду апеляційної інстанції необхідно установити коли позивач довідалася про порушення свого права та правильно вирішити питання про застосування чи незастосування позовної давності до виниклих правовідносин.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 03 жовтня 2017 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Крат
В. М. Коротун
В. П. Курило