ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/1240/19Головуючий у 1-й інстанції Федорончук В.Б.
Провадження № 22-ц/817/1211/19 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участі секретаря Кантицької О.І.

без участі сторін належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 595/1240/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 7 жовтня 2019 року, ухваленого суддею Федорончуком В.Б., повний текст рішення складений 16 жовтня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Сновидівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів про стягнення не донарахованої заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

у червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Синовидівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів в особі директора Данилюка І. М. (уточнивши позовні вимоги) про стягнення не донарахованої заробітної плати за період з 01 вересня 2018 по 31 травня 2019 навчального року в сумі 42158 грн. та допустити негайне виконання рішення в частині стягнення за один місяць.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що з 31 березня 2010 року вона працює на посаді вчителя історії Сновидівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, а з 31 серпня 2012 року переведена на постійне місце роботи - вчителя історії даної школи. Починаючи з 2012 року її в порівнянні ще з двома вчителями історії ОСОБА_2 та ОСОБА_3 керівництвом школи до 2017-2018 навчального року обмежено в педагогічному навантаженні та в іншій педагогічній діяльності, так як з 2010 року їй більше 5-ти годинного тижневого навантаження директором школи не надавалось. Рішенням Тернопільського апеляційного суду від 08.05.2019 року скасовано рішення Бучацького районного суду від 31.01.2019 року та визнано дії директора Сновидівської ЗОШ І-ІІІ ступенів ОСОБА_4 І.М. неправомірними щодо розподілу їй педагогічного навантаження на 2018-2019 навчальний рік. Оскільки за 2018-2019 навчальний рік вона отримала 16214,49 грн., хоча з наведених нею розрахунків вона мала б отримати 58327 грн., тому різниця не нарахованої та невиплаченої їй заробітної плати становить 42158 грн. і підлягає до стягнення.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 7 жовтня 2019 року в позові ОСОБА_1 до Сновидівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів про стягнення не донарахованої заробітної плати відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Бучацького районного суду від 7 жовтня 2019 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не надав оцінку доказам, не витребував документи, а просто відмовив у задоволені позову за необґрунтованістю.

Згідно наданої інформації про нараховану заробітну плату за 2018-2019 навчальний рік у Сновидівській ЗОШ І-ІІІ ступенів у розмірі 46310,18 грн та у Золотопотіцькому ЦПРЗМ 8948,57 грн., що разом складає 55258,75 грн., однак суд першої інстанції не перевірив дану інформацію, не витребував розрахунок фактично отриманих нею коштів, адже наведена інформація не відповідає дійсності.

Директор Сновидівської ЗОШ І-ІІІ ступенів ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначив, що відповідно до закону України Про загальну середню освіту від 13.05.1991 року педагогічне навантаження вчителя загальноосвітнього навчального закладу незалежно від підпорядкування, типу і форми власності обсягом менше тарифної ставки, встановлюється тільки за його згодою.

З огляду на те, що апелянтка була призначена на посаду вчителя історії Сновидівської ІІІІ ступенів з неповним тижневим навантаженням з 01 квітня 2010 року, а з 01 вересня 2012 року згідно наказу №180-К переведена з тимчасового на постійне місце роботи, тому її навантаження надалі становило 5 годин. ОСОБА_1 приступивши до виконання своїх посадових обов`язків вчителя проводила уроки згідно затвердженого розкладу уроків. Даний факт вказує на те, що позивачка була ознайомлена зі своїм педагогічним навантаженням, починаючи з 2012-2013, 2013-2014, 2014-2015, 2015-2016, 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019 навчальних років, фактично давши свою згоду на встановлення навантаження саме в такому розмірі, а тому дирекція вважає, що відповідачем не було допущено порушень вимог ст. 25 3акону України «Про загальну середню освіту» щодо встановлення позивачці тижневою навантаження на навчальні роки.

Згідно навчального плану з вивчення історії на 2018-2019 рік на вивчення предмету виділено 24,5 навчальні години, які попередньо розподілені між трьома вчителями тарифікаційною комісією та погоджені із профспілковим комітетом.

У зв`язку із зменшенням кількості класів суттєво зменшилися години педагогічного навантаження вчителів історії (24,5 години). У Сновидівській ЗОШ І-ІІІ ступенів працює три вчителі історії: ОСОБА_2 (працює з 2003р. переведена на постійне місце роботи у 2007р. (Наказ №161 к від 31 серпня 2007р.), ОСОБА_1 , (працює з 2010р. переведена на постійне місце роботи у 2012р. (Наказ №180к п.9 від 31 серпня 2012р.), ОСОБА_6 (працює з 2010 року з неповним тижневим навантаженням (Наказ № 76к від 01.04.2010р.).

Згідно законодавства України два вчителі ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) мають право працювати з повним тижневим навантаження (по 18год.), але в 2018-2019 навчальному році такої кількості годин не було.

Позивачка вказує на те, що рішенням Тернопільського апеляційного суду від 08.05.2019 року скасоване рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 31.01.2019 року та визнано дії директора Сновидівської ЗОШ І -ІІІ ступенів Данилюка І.М. не законними щодо розподілу ОСОБА_1 педагогічного навантаження на 2018-2019 навчальний рік між вчителями історії. Однак колегія апеляційних суддів погодилася з рішенням Бучацького районного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання директора визначити позивачці на 2018-2019 навчальний рік тижневе педагогічне навантаження 18 годин.

Дирекція, ознайомивши позивачку 24.05.2018 року з тижневим навантаженням на 2018-2019 навчальний рік дотрималася передбаченого статтею 32 КЗпІІ України обов`язку повідомити працівника про зміну істотних умов праці не пізніше, ніж за два місяці до їх введення.

У Сновидівській школі оплату праці здійснює не директор, а уповноважений орган Золотопотіцька селищна рада. Відповідно до педагогічного навантаження ОСОБА_1 зарплата виплачена в повному обсязі та не має жодних заборгованостей, так як, маючи мало годин історії їй неодноразово надавались заміни уроків та залучено до гурткової роботи на базі Сновидіської ЗОШ в Золотопотіцькому Т ЦТРЗМ.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 за 2018-2019 н.р в Сновидівській ЗОШ І-Ш заробила 46310,18 грн. (із замінами та гуртковою роботою) та Золотопотіцькому ЦПРЗМ 8948,57 грн, а разом - 55258,75 грн, що відповідає ст. 3-1 Закону України «Про оплату праці». Середня заробітна плата апелянтки в місяць - 4604,89 грн.

У судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_1 та представник Сновидівської ЗОШ І-ІІІ ступенів не з`явились, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, про що свідчать підписи на рекомендованих повідомленнях, клопотань не подали, а тому у відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія не позбавлена можливості провести слухання справи у їх відсутність.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , наказом від 31.03.2010 року прийнята на роботу до Сновидівської ЗОШ І-ІІІ ступенів на посаду вчителя історії з неповним тижневим навантаженням. Наказом начальника відділу освіти від 31.08.2012 року за №180-К п.9 переведена на постійне місце роботи вчителем історії Сновидівської ЗОШ І-ІІІ ступенів.

17 серпня 2018 року ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до Сновидівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів та просила визнати незаконними дії директора Сновидівської ЗОШ І-ІІІ ступенів Данилюка І.М. щодо встановлення їй педагогічного навантаження у 2012-2013, 2013-2014, 2014-2015, 2015-2016 навчальних роках та на 2018-2019 навчальний рік як вчителю історії та зобов`язати директора розподілити педагогічне навантаження на 2018-2019 навчальний рік відповідно до вимог ст. 25 Закону України Про загальну середню освіту, не менше 18 навчальних годин протягом навчального тижня, що становить тарифну ставку.

Рішенням Бучацького районного суду від 31січня 2019року в позов ОСОБА_1 до Сновидівської загальноосвітньої школи І - ІІІ ступенів про визнання незаконними дій директора школи та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 08 травня 2019 року, рішення Бучацького районного суду від 31 січня 2019 року в частині відмови у визнанні неправомірними дій директора Сновидівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів щодо розподілу педагогічного навантаження на 2018-2019 навчальний рік скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано неправомірними дії директора Сновидівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів щодо розподілу педагогічного навантаження на 2018-2019 навчальний рік.

Залишаючи рішення суду без змін в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання директора визначити позивачці на поточний навчальний рік тижневе педагогічне навантаження 18 годин, колегія суддів виходила з того, що позивачка надала згоду працювати з неповним тижневим навантаженням встановленим у попередньому навчальному році, а також те, що навчальний 2018-2019 рік закінчується.

Спір між сторонами виник щодо дотримання відповідачем вимог закону про тижневе педагогічне навантаження позивача на 2018 -2019 навчальний рік, що впливає на розмір її заробітної плати.

Згідно із статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

За змістом статті 93 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі статтею 97 КЗпП України, статтею 22 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Згідно із частиною третьою статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Згідно із частиною першою статті 25 Закону України «Про загальну середню освіту» педагогічне навантаження вчителя загальноосвітнього закладу незалежно від підпорядкування, типу і форми власності - час, призначений для здійснення навчально-виховного процесу. Розподіл педагогічного навантаження у загальноосвітньому навчальному закладі здійснюється його керівником і затверджується відповідним органом управління освіти. Педагогічне навантаження вчителя включає 18 навчальних годин протягом навчального тижня, що становлять тарифну ставку.

У постанові від 28 листопада 2018 року у справі №559/321/16, провадження №14-367цс18, Велика Палата Верховного Суду висловила правовий висновок, що зменшення педагогічного навантаження є наслідком зміни режиму роботи вчителя, і як наслідок - відповідне зменшення заробітної плати, що в силу вимог частини третьої статті 32 КЗпП України є зміною істотних умов праці.

Згідно з пунктом 20 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників державних навчально- виховних закладів України, затверджено наказом Міністерства Міносвіти від 21 грудня 1993 року № 455, керівник закладу освіти зобов`язаний довести до відома педагогічних працівників наприкінці навчального року (до надання відпустки) педагогічне навантаження в наступному навчальному році.

24 травня 2018 року адміністрацією Сновидівської ЗОШ І-ІІІ ступенів ОСОБА_1 було доведено наказ № 38 про попередній розподіл педагогічного навантаження між вчителями історії на 2018-2019 навчальний рік.

В Сновидівській ЗОШ І-ІІІ ступенів працює три вчителі історії: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Як вбачається із наказу №69 від 29.08.2018 року педагогічне навантаження серед вчителів історії Сновидівської ЗОШ І-ІІІ ступенів на навчальний 2018-2019 роки було розприділено так: ОСОБА_2 . 12,5 год, ОСОБА_3 - 4 год та ОСОБА_1 - 5 год при виділені на вивчення даного предмету- 24,5 год.

Із довідки про доходи ОСОБА_1 за викладання уроків історії у Сновидівської ЗОШ І-ІІІ ступенів за 2018-2019 роки було виплачено 46310,18 грн, а за керівника гуртка у Золотопотіцькій ЦПРЗМ 8948,57 грн (а.с.36,37), тобто відповідно до педагогічного навантаження на 2018 -2019 навчальний рік апелянтці заробітна плата була виплачена в повному обсязі за фактично виконану роботу.

Наведенні в апеляційній інстанції доводи порушення норм процесуального права, а саме те, що вчасно не отримала копію рішення, як резолютивну частину, так і повний текст, оскільки 7 жовтня 2019 року головуючим по справі було призначено ще ряд інших справ, колегія суддів до уваги не приймає. Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 09.10.2019 року написала заяву про направлення по місцю її проживання копії резолютивної частини рішення, яке отримала 18.10.2019 року, а повний текст-01.11.2019 року. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 376 ЦПК України така обставина не є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення. В зв`язку з цим ці доводи апеляційної скарги не можуть бути прийнятті до уваги для скасування судового рішення.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 7 жовтня 2019 року залишити без зміни.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2019 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Н.М. Храпак