Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 757/6347/16-ц

провадження № 61-28114св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Генеральна прокуратура України,

представник відповідача - Ступак Дмитро Валентинович,

третя особа - заступник Генерального прокурора України Сакваралідзе Давід Георгійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 березня 2018 року вскладі судді Музичко С. Г.,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до Генеральної прокуратури України, третя особа - заступник Генерального прокурора України Сакваралідзе Д. Г. про захист честі, гідності та ділової репутації відмовлено.

У лютому 2018 року, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року, яка ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року залишена без руху, оскільки апеляційна скарга подана після закінчення строків на апеляційне оскарження, а зазначені ОСОБА_4 причини пропуску строку визнано судом неповажними.

У березні 2018 року ОСОБА_4 на виконання вимог указаної ухвали подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції від 25 липня 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 березня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Генеральної прокуратури України, третя особа - заступник Генерального прокурора України Сакваралідзе Д. Г., про захист честі, гідності та ділової репутації.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив із того, що апеляційна скарга подана після закінчення строку на апеляційне оскарження, а зазначені підстави у клопотанні про поновлення строку не є поважними та у встановлений судом строк вимоги суду не виконані, у зв'язку із чим були застосовані положення статті 358 ЦПК України.

У травні 2018 рокуОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що наведені причини пропуску строку оскарження рішення суду першої інстанції необґрунтовано визнано апеляційним судом неповажними.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 09 серпня 2017 року ОСОБА_4 отримав рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2007 року.

10 серпня 2017 року ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на указане рішення, яка ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року була залишена без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема: оформлення апеляційної скарги у відповідності до вимог пунктів 3, 5 частини другої, частини п'ятої статті 295 ЦПК України та сплати судового збору

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

10 грудня 2017 року та 22 грудня 2017 року ОСОБА_4 звертався до апеляційного суду із заявами про роз'яснення указаної ухвали суду, які ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року та від 16 січня 2018 року були залишені без розгляду.

15 лютого 2018 року ОСОБА_4 подав вдруге апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року, при цьому пропустив процесуальний строк, встановлений для її подачі. У клопотанні про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції заявник посилався на те, що він неодноразово звертався до суду з апеляційною скаргою, яку йому було повернуто.

23 лютого 2018 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва зазначені підстави пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду визнано неповажними, апеляційну скаргу залишено без руху і надано строк для усунення указаних недоліків.

16 березня 2018 року на адресу Апеляційного суду м. Києва від ОСОБА_4 надійшла заява про поновлення строку, в якій позивач обґрунтував як поважну причину його пропуску, те що він перебуває у місцях попереднього ув'язнення та не мав можливості звернутися до суду з належно оформленою апеляційною скаргою у визначені законом строки, оскільки у нього відсутній зв'язок з його представником. Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено за його участі в режимі відеоконференції та первісну апеляційну скаргу ним було подано в межах строків на апеляційне оскарження, проте указана апеляційна скарга була повернута заявнику. Після усунення недоліків апеляційної скарги, представник позивача подав до апеляційного суду скарги, проте вони були залишені без розгляду та роз'яснено порядок подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Відповідно до вимог частин третьої, четвертої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Так, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції з урахуванням встановлених обставин, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявником недоліки апеляційної скарги щодо наведення поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження не усунуто, а зазначені в апеляційній скарзі причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції не можуть бути визнані судом поважними.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справа «Рябих проти Росії» п. 46 рішення).

Відповідно до сталої практики Європейського суду, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (справа "Олександр Шевченко проти України" 26 квітня 2007 року, справа"Трух проти України" від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 справа "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Отже, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку доводам заявника про зазначені причини пропуску строку і зробив правильний висновок про їх неповажність.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська