Справа № 344/7456/18
Провадження № 22-ц/4808/1512/19
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» до ОСОБА_2 про відшкодування вартості навчання в аспірантурі, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Пастернак І.А. 18 грудня 2018 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

31.05.2018 року ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування вартості навчання в аспірантурі.

Позов обґрунтовано тим, що наказом ректора університету №650 від 29.10.2014 року ОСОБА_2 з 01.11.2014 року була зарахована на навчання до аспірантури з відривом від виробництва за спеціальністю 17.00.05 - образотворче мистецтво, з терміном навчання з 01.11.2014 року до 31.10.2017 року. 31.10.2014 року відповідач уклала з університетом угоду №045а-2014 про підготовку аспіранта (докторанта) за рахунок державного замовлення. 29.11.2016 року у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 індивідуального плану роботи вченою радою ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» прийнято рішення про її відрахування з аспірантури з 01.12.2016 року. Наказом ректора від 28.11.2016 року ОСОБА_2 з 01.12.2016 року відраховано з числа аспірантів.

За результатами ревізії фінансово-господарської діяльності ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» за період з 01.11.2015 року по 31.08.2017 року Управлінням західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області складено акт та лист, якими ректора університету зобов`язано усунути виявлене порушення законодавства щодо недоотримання коштів державним бюджетом від аспірантів та докторантів, в тому числі від аспіранта ОСОБА_2 , через невиконання умов укладених угод.

Згідно довідки бухгалтерії університету від 29.05.2018 року №5936, виплачена ОСОБА_2 стипендія в аспірантурі за період з листопада 2014 року по жовтень 2017 року становить 41 04189 грн. 16.06.2017 року відповідачу була надіслана претензія з проханням відшкодувати вартість навчання. 21.07.2017 року ОСОБА_2 написала заяву на ім`я ректора університету про те, що погоджується повернути кошти відповідно до претензії, проте кошти в повному обсязі не повернула. 26.01.2018 року відповідачу було повторно надіслано претензію, яка залишилась без реагування.

Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача вартість навчання в аспірантурі в розмірі 41 041,89 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2018 року позов ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» 41 041,89 грн. вартості навчання в аспірантурі та 1 762 грн. витрат по оплаті судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач була зарахована до аспірантури за державним замовленням, однак не виконала зобов`язань, передбачених угодою про підготовку аспіранта, зокрема не виконала індивідуальний план роботи, у зв`язку з чим була відрахована з університету. Тому зобов`язана відшкодувати позивачу вартість навчання.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд не врахував положення ст. 53 Конституції України та рішення Конституційного Суду України №5-рп/2004 від 04.03.2004 року про те, що громадяни мають право безоплатно здобувати вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Також судом не надано оцінки тому, що Законом України «Про вищу освіту» ні в редакції від 17.01.2002 року, ні в редакції від 01.07.2014 року не закріплено норми щодо встановлення Кабінетом Міністрів України обов`язку аспірантів, які навчалися за державні кошти, відшкодовувати вартість навчання, а також встановлення умов, підстав та порядку такого відшкодування чи звільнення від обов`язку відшкодовувати вартість такого навчання.

Оскільки порядок визначення та відшкодування вартості навчання у разі відрахування аспіранта за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин станом на сьогодні не розроблений, то це в свою чергу унеможливлює здійснення точного, об`єктивного та законного розрахунку витрат на утримання аспіранта.

Законом України «Про вищу освіту» не передбачено і вимог про обов`язковість трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання.

Крім того апелянт вважає, що суд не вправі був відкривати провадження у справі, оскільки позовна заява подана з порушенням вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а саме не була підписана позивачем, його представником чи іншою належною особою, якій надано право звернення до суду.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник позивача подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила.

Зазначила, що ОСОБА_2 безпідставно посилається на те, що позовна заява підписана неналежною особою, оскільки на аркуші справи 39 наявна довіреність, яка підтверджує повноваження представника ОСОБА_3 , що перевірялося судом першої інстанції під час розгляду справи.

Також помилковими є посилання апелянта на Закон України «Про вищу освіту» в редакції від 17.01.2002 року, оскільки цей закон втратив чинність 06.09.2014 року, тобто ще до вступу ОСОБА_2 до аспірантури.

Крім того, апелянт безпідставно стверджує, що станом на сьогодні не розроблений порядок визначення та відшкодування вартості навчання у разі відрахування аспіранта за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, що унеможливлює здійснення точного, об`єктивного та законного розрахунку витрат на утримання аспіранта, оскільки ОСОБА_2 навчалася в аспірантурі на підставі типової угоди №045а-2014 про підготовку аспіранта (докторанта) за рахунок державного замовлення, укладеної між нею та університетом на виконання п. 17 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою кабінету Міністрів України №309 від 01.03.1999 року, яке діяло на момент вступу відповідача до аспірантури. Відповідно до цієї угоди ОСОБА_2 зобов`язалася дотримуватися всіх умов вищевказаного Положення, а також при відрахуванні з аспірантури без поважних причин відшкодувати вартість навчання згідно з законодавством України.

Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В засідання апеляційного суду апелянт не з`явилась, про час та день розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомила.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за її відсутності.

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечила, просила залишити скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 12.09.2014 року ОСОБА_2 звернулася до ректора ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» із заявою про допуск її до вступних іспитів в аспірантуру на денну форму навчання з відривом від виробництва за спеціальністю 17.00.05 - образотворче мистецтво (а.с. 6).

Відповідно до наказу ректора №650 від 29.10.2014 року відповідач була зарахована з 01.11.2014 року на навчання до аспірантури з відривом від виробництва за спеціальністю 17.00.05 - образотворче мистецтво. Термін навчання з 01.11.2014 року до 31.10.2017 року (а.с. 8).

31.10.2014 року ОСОБА_2 уклала з ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» в особі ректора Цепенди І.Є. угоду №045а-2014 про підготовку аспіранта (докторанта) за рахунок державного замовлення (а.с. 7).

Відповідно до вказаної угоди відповідач зобов`язалася, у тому числі, дотримуватися всіх умов Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових кадрів; виконувати індивідуальний план роботи; при відрахуванні з аспірантури без поважних причин відшкодувати вартість навчання згідно із законодавством України (пункт 22 Положення).

Відповідно до витягу з протоколу №12 засідання кафедри дизайну і теорії мистецтва від 18.04.2016 року та протоколу №7 засідання вченої ради Інституту мистецтв від 27.04.2016 року, аспіранта ОСОБА_2 другого року навчання (денна форма) визнано неатестованою за перше півріччя навчального року у зв`язку з невиконанням запланованої роботи (а.с. 9, 53-55).

Згідно витягу з протоколу №12 засідання кафедри дизайну і теорії мистецтва від 11.10.2016 року аспіранта ОСОБА_2 другого року навчання (денна форма) визнано неатестованою за друге півріччя навчального року у зв`язку з невиконанням запланованої роботи (а.с. 12).

Відповідно до витягу з протоколу №11 засідання вченої ради ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» від 29.11.2016 року на засіданні було прийнято рішення про відрахування ОСОБА_2 з аспірантури з 01.12.2016 року у зв`язку із невиконанням індивідуального плану роботи (а.с. 14).

Наказом ректора №599 від 28.11.2016 року ОСОБА_2 , аспірантку IІI року навчання з відривом від виробництва за спеціальністю 17.00.05 - образотворче мистецтво відраховано з 01.12.2016 року з числа аспірантів у зв`язку із поданням завідувача кафедри дизайну і теорії мистецтва професора Станкевича М.Є . Підстава: доповідна завідувача кафедри дизайну і теорії мистецтва професора Станкевича М .Є . (а.с. 15).

16.06.2017 року відповідачу була надіслана претензія №01-15/03/887 щодо невиконання умов договору з проханням відшкодувати вартість навчання в розмірі 44 801,95 грн. (а.с. 36).

21.07.2017 року ОСОБА_2 написала заяву на ім`я ректора університету про те, що вона погоджується повернути кошти в сумі 44 801,95 грн. в бухгалтерію університету на відповідний рахунок, який зазначений у листі претензії №01-15/03/887 від 16.06.2017 року до 31.12.2017 року частинами (а.с. 37).

В серпні та вересні 2017 року відповідач повернула 2 000 грн., що підтверджується довідкою університету №5936 від 29.05.2018 року (а.с. 22-23).

Відповідно до платіжних доручень №194 від 31.07.2017 року та №225 від 31.08.2017 року кошти в розмірі 2 000 грн. (повернута стипендія) перераховані в дохід держави (а.с. 69, 71).

Згідно акту Управління західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області №03-21/7 від 15.12.2017 року, складеного за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» за період з 01.11.2015 року по 31.08.2017 року, під час проведення ревізії встановлено порушення законодавства щодо недоотримання коштів державним бюджетом від аспірантів та докторантів, в тому числі від аспіранта ОСОБА_2 , через невиконання умов укладених угод (а.с. 16-20).

26.01.2018 року відповідачу було повторно надіслано претензію №01-15/03/96 щодо невиконання умов договору з проханням повернути кошти в розмірі 41 041,89 грн. (а.с. 38).

У зв`язку з неповерненням коштів, Управлінням західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області 25.05.2018 року надіслано ректору ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» Цепенді І.Є. листа №13-09-03-14/1980 про ініціювання позову (а.с. 21).

З довідки бухгалтерії університету №5936 від 29.05.2018 року вбачається, що виплачена ОСОБА_2 стипендія в аспірантурі за період з листопада 2014 року по жовтень 2017 року, у урахуванням повернутих нею коштів, становить 41 041,89 грн. (а.с. 22-23).

Відповідачем наведений розрахунок не спростовано.

Згідно з п. 17 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №309 від 01 березня 1999 року (далі Положення), яке діяло на момент вступу відповідача до аспірантури, взаємозобов`язання аспіранта або докторанта, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, та вищого навчального закладу, наукової установи визначаються в типовій угоді (додаток №1), якою передбачається своєчасне закінчення роботи над дисертацією, працевлаштування після закінчення аспірантури або докторантури, забезпечення відповідних умов праці, надання впорядкованого житла тощо, та відповідальність сторін у разі невиконання умов типової угоди.

Підпунктом 4 п. 16 Положення встановлено, що аспіранти і докторанти зобов`язані виконувати індивідуальний план роботи над дисертацією. Індивідуальний план роботи аспіранта передбачає складання кандидатських іспитів із спеціальності, іноземної мови та філософії, а у разі необхідності - додаткового іспиту, визначеного рішенням спеціалізованої вченої ради закладу, установи, де передбачається захист дисертації, і заліків з дисциплін, визначених рішенням вченої ради вищого навчального закладу, наукової установи з урахуванням профілю підготовки, а також педагогічна практика.

Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 року №1556- VII в редакції, чинній на час відрахування відповідача, підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; власне бажання; переведення до іншого навчального закладу; невиконання навчального плану; порушення умов договору (контракту), укладеного між вищим навчальним закладом та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; інші випадки, передбачені законом.

За змістом п. 22 Положення аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення.

Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи.

Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач, всупереч укладеній угоді про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення, не виконала індивідуального плану без поважних причин, у результаті чого її відраховано з аспірантури університету, рішень позивача, яким вирішено питання про її відрахування з аспірантури в установленому порядку не оскаржила, дійшов правильного висновку, що з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню вартість навчання згідно з умовами укладеної між сторонами угоди №045а-2014 від 31.10.2014 року в розмірі, заявленому позивачем.

Доводи апелянта, що судом першої інстанції не враховано положення ст. 53 Конституції України та рішення Конституційного Суду України №5-рп/2004 від 04.03.2004 року про те, що громадяни мають право безоплатно здобувати вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі, не приймаються судом до уваги, оскільки апелянт саме безплатно, за рахунок державного замовлення, навчалась в аспірантурі ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені В.Стефаника» в період з 01.11.2014 по 01.12.2016 року і відрахована з аспірантури за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, у зв`язку з чим відповідно до п. 7 Угоди №045а-2014 від 01.11.2014 року виникли спірні правовідносини, які врегульовуються положеннями ст. ст. 526, 610, 611 ЦК України.

Не беруться судом до уваги також доводи апелянта, що поза увагою суду першої інстанції залишились положення Закону України «Про вищу освіту», яким ні в редакції від 17.01.2002 року, ні в редакції від 01.07.2014 року не закріплено норми щодо встановлення Кабінетом Міністрів України обов`язку аспірантів, які навчалися за державні кошти, відшкодовувати вартість навчання, а також встановлення умов, підстав та порядку такого відшкодування чи звільнення від обов`язку відшкодовувати вартість такого навчання, оскільки такі не узгоджуються з приписами ст. 10 ЦПК України, ч. ч. 2, 3 якої встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Більше того законодавець в п. п. 9, 10 цієї статті визначив, що навіть якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Спірні правовідносини в даній справі на час їх виникнення врегульовувались п. 22 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 року №309, яка втратила чинність з 01.01.2019 року відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 року №261 «Про затвердження Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у вищих навчальних закладах (наукових установах)».

Пунктом 2 цієї постанови установлено, що підготовка вищими навчальними закладами та науковими установами аспірантів (ад`юнктів) і докторантів, що започаткована до набрання чинності цією постановою, продовжується в межах передбаченого строку підготовки відповідно до Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 року №309.

Крім того, положеннями ст. 5 ЦК України визначено дію актів цивільного законодавства у часі, відповідно до ч. 3 якої якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Посилання апелянта на те, що відсутність на сьогоднішній день Порядку визначення та відшкодування вартості навчання у разі відрахування аспіранта за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин унеможливлює здійснення точного, об`єктивного та законного розрахунку витрат на утримання аспіранта, не є підставою для визнання оскаржуваного рішення необґрунтованим та незаконним, оскільки сума витрат на навчання ОСОБА_2 , яка складається із вартості виплаченої їй стипендії, визначена в результаті ревізії, проведеної у ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені В.Стефаника» Управлінням західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області на підставі п. 49 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, з урахуванням п. 22 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 року №309, в редакції чинній на час укладення між ДВНЗ «Прикарпатський національний університет ім. В. Стефаника» та ОСОБА_2 Типової угоди №045а-2014 від 31.10.2014 року про підготовку аспіранта (докторанта) за рахунок державного замовлення.

Твердження апелянта, що суд не вправі був відкривати провадження у справі, оскільки позовна заява подана з порушенням вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а саме не була підписана уповноваженою особою на право звернення до суду, спростовуються матеріалами справи, а саме, на а.с. 39 наявна довіреність, яка підтверджує повноваження представника Яцущак К.М. від імені ДВНЗ «Прикарпатський національний університет ім. В. Стефаника» подавати заяви в усі установи та організації.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський

Повний текст постанови складено 26 грудня 2019 року