Справа №491/867/18

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 року Ананьївський районний суд Одеської області в складі: головуючого судді Желяскова О.О.

за участю секретаря - Кір`як І.О.

з участю сторін по справі:

представника позивача ОСОБА_1
відповідача - ОСОБА_2
представника відповідача Гусєвої О.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ананьєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначає, що в нього з відповідачем є спільна дитина донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 19 січня 2017 року з нього на користь відповідача на утримання доньки було стягнуто аліменти в розмірі 1200 гривень щомісячно, до закінчення дитиною навчання в Одеському національному економічному університеті по 30 червня 2018 року, без урахування часу на канікули, з подальшою індексацією відповідно до закону. Також з нього на користь відповідача стягнуто Ѕ частину понесених нею витрат на навчання доньки, оплати проживання в гуртожитку. Стягнуто Ѕ частину витрат на придбання одягу, ноутбуку, мобільного телефону, витрати на правову допомогу, а всього стягнуто на користь відповідача в інтересах доньки 27971 гривня 50 копійок.

В провадженні Першого Суворовського Відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області відкрито виконавче провадження відносно нього щодо виконання виконавчого листа №491/1129/16-ц, виданого 09 березня 2017 року Ананьївським районним судом Одеської області.

Свої обов`язки відповідно до рішення суду він виконує належним чином, однак відповідач, не зважаючи на це, вчиняє різного роду дії, направлені на приниження його честі та гідності в очах оточуючих людей та їхньої доньки. Вона подає до правоохоронних органів безпідставні скарги, позови, у відповідь на що з метою захисту своїх прав та інтересів він вимушений витрачати кошти на отримання правової допомоги, кошти на поїздку до суду з м.Одеса до м.Ананьєва Одеської області, що забирає багато часу та коштів.

Крім того відповідач не зважаючи на те, що рішення суду ним виконується належним чином, зверталась з позовом до Ананьївського районного суду Одеської області про стягнення з нього коштів на її користь на утримання дитини, яка продовжує навчання. Позовні вимоги ОСОБА_2 були залишені без задоволення. В подальшому ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26 червня 2017 року йому було тимчасово обмежено право виїзду за кордон, однак постановою Апеляційного суду Одеської області зазначену ухвалу було скасовано, оскільки він не має заборгованості по сплаті аліментів та інших коштів відповідно до рішення суду.

Так, безпідставні та необґрунтовані скарги до правоохоронних органів, позовні заяви ОСОБА_2 завдали йому значну матеріальну шкоду у вигляді реальних збитків, що були ним понесені при необхідності захисту його законних прав та інтересів при неодноразових судових розглядах, у загальному розмірі 70000 гривень. Також неправомірні дії відповідача завдали йому значної моральної шкоди, яка полягає у моральних переживаннях у зв`язку з неправомірними діями, що полягали у позовних вимогах позивача, які подавались до суду раніше, неправомірній забороні виїзду за кордон, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків та до неможливості продовження громадського життя, яку він оцінює в 50000 гривень.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судове засідання на розгляд справи позивач не з`явився.

Представник позивача, діючий на підставі ордеру, в судовому засіданні, під час розгляду справи доводи позовної заяви та відповіді на відзив підтримав та пояснив, що існує рішення суду, відповідно до якого з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання дочки, які він регулярно сплачує та заборгованість по сплаті аліментів відсутня, що підтверджується відповідно довідкою відділу ДВС у Суворовському районі м.Одеси. В послідуючому ОСОБА_2 зверталася зі скаргами до військової частини, де працює позивач, в зв`язку з чим у ОСОБА_3 були проблеми на роботі, однак ці скарги були безпідставними. Також відповідачка безпідставно звернулася до державного виконавця зі скаргою на ОСОБА_3 , після чого державним виконавцем було подано подання до суду про обмеження в праві виїзду ОСОБА_3 за межі України. Хоча рішення і не приймала ОСОБА_2 , однак вказані дії були здійснені за її скаргою. Матеріальну шкоду просить стягнути в розмірі 70000 гривень, оскільки з 2006 року ОСОБА_2 почала звертатись до судових, правоохоронних та виконавчих органів із заявами, скаргами та повідомленнями, в зв`язку з чим позивач поніс таку суму витрат. Моральна шкода полягає в тому, що ОСОБА_2 неодноразово зверталася зі скаргами до правоохоронних органів, які в послідуючому звертались до військового містечка, де працює позивач з приводу несплати аліментів, в зв`язку з цим у позивача виникали різного роду проблеми з даного питання. Вказаними діями порушувались його честь та гідність. Також у зв`язку з забороною виїзду позивача за межі України порушились його нормальні життєві зв`язки, оскільки ОСОБА_3 довелося звертатися до судових органів з питання скасування його виїзду за межі України. При цьому, подання ДВС щодо обмеження його у праві виїзду було безпідставним, оскільки заборгованості по сплаті аліментів у позивача не було та досі немає. На підставі викладеного позовні вимоги позивача просить задовольнити в повному обсязі, а в клопотання представника позивача про стягнення судових витрат відмовити.

Відповідач в судовому засіданні, під час розгляду справи, пояснення свого представника підтримала та пояснила, що її дії не були безпідставними, оскільки, як мати захищала права їх спільної з позивачем дочки. Ображати позивача чи принижувати його честь та гідність не мала намірів та не може зрозуміти яким чином могла завдати йому матеріальну та моральну шкоду, тому в задоволенні позовних вимог позивача просить відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача, діюча на підставі ордеру, в судовому засіданні, під час розгляду справи пояснила, що позивачем та представником позивача не доведено понесені матеріальні витрати позивача у розмірі 70000 гривень, оскільки не надано доказів, з чого вказана сума складається. Щодо моральної шкоди, яку позивач просить стягнути з відповідача, то вона також не доведена, оскільки, як вказує представник позивача, була винесена ухвала про обмеження у праві виїзду за межі України, однак відповідачка до вказаної ухвали жодного стосунку не має, оскільки це була ініціатива державного виконавця. Дійсно, ОСОБА_2 зверталася зі скаргами та завами до відповідних державних органів за захистом своїх та дочки прав, оскільки відповідно до розрахунків раніше була заборгованість по сплаті аліментів за 11 місяців. Вважає, що ними надано всі необхідні документи, які спростовують позовні вимоги позивача, тому в задоволенні позовних вимог позивача просить відмовити та сягнути понесені позивачем витрати по справі.

Крім того, відповідачем в порядку ст.178 ЦПК України було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги позивача не визнає та зазначає, що позивач стверджує про те, що належним чином виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не ухиляється від сплати аліментів. В цей час вказує, що вона принижує його честь та гідність в очах оточуючих людей та їхньої доньки шляхом подання безпідставних скарг до правоохоронних органів, прокуратури, позови до суду, що призводить до матеріальних витрат позивача. Однак позовна заява ОСОБА_3 не відповідає вимогам діючого законодавства, не надано жодного письмового доказу щодо її так званого безпідставного звернення до правоохоронних органів, доказів щодо понесення з її вини матеріальних збитків, щодо завдання моральної шкоди, обгрунтування розміру моральної шкоди.

По суті заявлених позовних вимог вважає за потрібне пояснити слідуюче:

- 30.11.2000 року відбулося звернення відповідача до Одеського обласного управління юстиції щодо бездіяльності державного виконавця відділу державної виконавчої служби Роздільнянського РУЮ під час утримання з ОСОБА_3 на її користь аліментів. Листом від 04 січня 2001 року № 68 ВДВС Роздільнянського РУЮ повідомив про те, що ОСОБА_3 на виклики не з`являвся, в прописці-виписці не значиться, встановити місце його проживання неможливо, тому його об`явлено в розшук.

- Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 13.12.2007 року ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5 у зв`язку з ухиленням від обов`язків по її вихованню та піклуванню. При цьому, заявою від 18.06.2007 року на ім`я голови Жеребківської сільської ради Чорний О.О. погодився на позбавлення його батьківських прав.

- 26.11.2008 року ОСОБА_3 надав письмові пояснения ДІМ Ананьївського РВ ГУМВС ОСОБА_6 з приводу утримання дитини та зауважив, що він систематично сплачував аліменти, а 22.10.2008 року сплатив борг по аліментам в розмірі 640 грн., та 26.11.2008 року виплатив решту боргу в розмірі 719 грн. Ці пояснення підтверджують факт наявності боргу та які вимагались дільничним інспектором у зв`язку зі зверненням до відділу міліції державного виконавця.

- Листом від 01.08.2017 року № 4-1292-09 Головного територіального управління юстиції в Одеській області на її звернення від 16.05.2017 року повідомлено, що за виконавчими провадженнями №№ 53656529, 53656650, 53656748 про стягнення з ОСОБА_3 коштів у загальному розмірі 27971 грн. 50 коп. борг стягнуто у повному обсязі.

- Листом від 29.09.2017 року № 4-21499/204 Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України її повідомлено, що згідно з розрахунком державного виконавця станом на 01.09.2017 року заборгованість ОСОБА_3 по аліментах на її користь склала 13200 грн.; 12.09.2017 року боржником надано копії квитанцій щодо сплати протягом 2017 року аліментів у сумі 4800 грн.; за виконавчими провадженнями згідно виконавчих листів № 491/1129/16-ц, виданих 09.03.2017 року про стягнення з ОСОБА_3 на її користь коштів у сумі 27971 грн. 50 коп. Борг сплачено в повному обсязі.

Таким чином, в кожному листі, копії яких надаються до відзиву, мова йде про наявність боргу або про його погашення ОСОБА_3 , тому усі звернення та скарги мали під собою вагомі підстави (а.с.70-82).

Що стосується заборони виїзду ОСОБА_3 за кордон звертає увагу, що до суду з цього приводу звертався державний виконавець Міхнович М. О. у зв`язку з невиконанням рішення суду щодо стягнення з ОСОБА_3 27971 грн. 50 коп.

Таким чином, моральна шкода, завдяки неприпустимої поведінки саме ОСОБА_3 завдана, в першу чергу, їхній з ним дитині та відповідно їй, оскільки будь-які дії вчиняє в інтересах дочки.

Крім того, характеризуючи завдані моральні страждання позивач обмежився загальними фразами про моральні переживания у зв`язку з позовними вимогами, неправомірною забороною виїзду за кордон, що призвело до порушення нормальних життевих зв`язків та до неможливості продовження громадського життя, при цьому незрозуміло, про які життєві зв`язки йде мова та яким чином постраждало громадське життя позивача.

Надати будь-які пояснения стосовно начебто значної матеріальної шкоди, завданої позивачу немає можливості, оскільки сума 70000 гривень ніяким чином не підтверджена та не обгрунтована. Якщо мова йде про судові витрати їх не можна розцінювати, як матеріальну шкоду та стягувати з посиланням на ст. 22 ЦК України.

Звертає також увагу на те, що право особи взагалі та учасника виконавчого провадження зокрема на оскарження неправомірних дій або бездіяльності посадових осіб, в тому числі, державних виконавців, право особи на звернення до суду є безперечними та відповідаючими основоположним правам та свободам. На підставі вищевикладеного просить в задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі.

Позивачем в порядку ст.179 ЦПК України надано відповідь на відзив, в якому зазначає, що він з відповідачем по справі мають спільну доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 19 січня 2017 року з нього на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4 було стягнуто аліменти у розмірі 1200 гривень, щомісячно, до закінчення дитиною навчання в Одеському національному економічному університеті (65082, м. Одеса, вул. Преображенська, 8) по 30 червня 2018 року, без урахування часу на канікули, з подальшою індексацією відповідно до закону. Стягнуто на користь ОСОБА_2 1/2 частину понесених нею витрат, пов`язаних з навчанням доньки на 3-4 курсах, а саме, плату згідно договору № 31/14-ОЕФ від 01 серпня 2016 року за надання освітніх послуг в Одеському національному економічному університеті в розмірі 13497 гривень 50 копійок. Стягнуто 1/2 частину вартості проживания доньки у гуртожитку навчального закладу пов`язаних з навчанням доньки на 3-4 курсах, в розмірі 3380 гривень. Стягнуто 1/2 частину витрат на придбання одягу для доньки в розмірі 4755 гривень 50 кошйок; частину витрат на придбання ноутбуку (ПК) в розмірі 2761 гривня 50 копійок; частину витрат на придбання мобільного телефону в розмірі 1977 гривень 00 копійок; та витрат на правову допомогу в розмірі 1600 гривень, а всього стягнуто з відповідача на користь позивача в інтересах доньки 27971 гривня 50 копійок.

В провадженні Першого Суворовського Відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області відкрито виконавче провадження відносно ОСОБА_3 щодо виконання виконавчого листа № 491/1129/16-ц, який виданий 09 березня 2017 року Ананьїським районним судом Одеської області.

Як свідчить довідка видана Першим Суворовським відділом ДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області від 31 жовтня 2018 року за вих. №50330, згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів у ОСОБА_3 відсутня будь-яка заборгованість по сплаті аліментів у зв`язку з чим державним виконавцем винесена Постанова про закінчення виконавчого провадження. Також у вказаному листі зазначено, що до відділу систематично надавались квитанції від ОСОБА_3 щодо сплати аліментів (а.с.96-97).

Твердження відповідача у відзиві що ним необгрунтовано подано позов, та заборгованість по аліментам має місце, є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. Відносно відшкодування моральної шкоди, вважає за необхідне звернути увагу суду на Постанову Верховного Суду України від 09.11.2016 року по справі №6-1575цс16, в якій визначено, що спори про відшкодування фізичній особі моральної' шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Разом з тим Постановою Верховного Суду від 16.01.2018 року по справі № 219/3004/16-ц встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потертлого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

3 урахування вказаного вище вважає, що має місце дійсне спричинення йому майнової та матеріальної шкоди, оскільки відповідач своїми протиправними діями та безпідставними обвинуваченнями на протязі тривалого часу спричиняє йому моральні страждання. За таких обставин, позовна заява підлягає задоволенню, оскільки відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів спростування тих обставин на які позивач посилається у позові.

Взявши до уваги неявку позивача, пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м.Ананьїв Одеської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с.7).

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка та мешканка АДРЕСА_2 (а.с.8).

Згідно копії рішення Ананьївського районного суду Одеської області №491/1129/16-ц від 19 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково… (а.с.32-36).

Згідно копії рішення Ананьївського районного суду Одеської області №491/1110/17 від 21 березня 2018 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів на дитину, яка продовжує навчання стаціонарно в навчальному закладі відмовлено (а.с.38-45).

Відповідно до копії постанови апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 21 березня 2018 року залишено без змін (а.с.46-50).

Згідно копії ухвали Суворовського районного суду міста Одеси від 26 червня 2017 року подання державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Міхновича Миколи Олександровича задоволено. Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі україни ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , без вилучення паспортного документу для громадян України для виїзду за кордон, до виконання своїх зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом №491/1129/16-ц,виданим 09.03.2017 р. Ананьївським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової суми у розмірі 27971,50 грн. (а.с.17,51).

Відповідно до копії постанови апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 26 червня 2017 року скасовано. Відмовлено в задоволенні подання державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Міхновича Миколи Олександровича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 (а.с.52-54).

Крім того судом досліджено наступні документи:

-копію подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа, подане державним виконавцем Суворовського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області відносно позивача(а.с.156-158),

-копію ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 26 червня 2017 року про задоволення подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа (а.с.159-160),

-копію листа начальника Першого Суворовського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області про відсутність у позивача заборгованості по сплаті аліментів (а.с.161),

-копію листа заступника начальника Головного центру обробки спеціальної інформації від 15 січня 2018 року про вилучення позивача з бази даних осіб, яким тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України (а.с.162),

-копія листа начальника Першого Суворовського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області, відповідно до якого за позивачем станом на 26 серпня 2018 року рахується заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 13200 гривень 00 копійок(а.с.163), що також підтверджується копією розрахунку по сплаті аліментів (а.с.164),

-копію розрахунку по сплаті аліментів від 27 жовтня 2017 року, відповідно до якого станом на 26 жовтня 2017 року за позивачем є заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 9600 гривень 00 копійок (а.с.165),

-копію листа начальника Першого Суворовського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області, в якому зазначено, що згідно розрахунку заборгованості боржника по сплат аліментів, заборгованість на 26 жовтня 2017 року складає 638 грн. (переплата 638 грн.) (а.с.166),

-копію постанови начальника Першого Суворовського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області від 09 жовтня 2017 року, відповідно до якої, дії державного виконавця Міхновича М.О., визнано такими, що проведені з дотриманням Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.173).

Виходячи з сукупності належних та допустимих доказів, судом зроблено наступний висновок.
Пунктом третім частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
На підставі положень ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Із роз`яснень п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду Україн «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за №1 вбачається, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Аналогічні висновки викладені й у Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року №8 рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Порядок звернень регламентовано положеннями ст.1 ЗУ «Про звернення громадян», так громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Поряд із цим суд зазначає, що у відповідності до положень ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до положень ч.ч.1, 4 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Отже, за змістом ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Позивач посилався на те, що внаслідок протиправних дій відповідача, а саме внаслідок її звернень до судових органів, органів виконавчої служби та зі скаргами за місцем роботи позивача принижувалась його честь та гідність, а він в свою чергу ніс матеріальні витрати пов`язані з захистом своїх прав у суді та матеріальними витратами на адвоката, які він оцінює в 70000 гривень.
Проте, з матеріалів справи не вбачається та позивачем не доведено факту заподіяння йому матеріальної шкоди. Також, судом не встановлено протиправності дій відповідача. Доводи позивача суд вважає непереконливими, оскільки наявні в матеріалах справи докази та встановлені на їх підставі обставини справи не підтверджують сукупність необхідних складових для притягнення відповідача до цивільної відповідальності, оскільки звернення відповідача до судових органів та інших органів надане їй Конституцією України та законами України з метою захисту своїх прав та прав дочки, які вона вважала порушеними саме діями позивача, а тому сам факт звернення відповідача до відповідних державних органів та висловлювання у зверненнях відповідача не є поширенням недостовірної інформації, яка принижує честь та гідність позивача, тому вказані обставини не дають достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України).
На підставі ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст.23 ЦК України).
За правилами ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до п.5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди.
Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.
Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до абз.2,4 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову, оскільки до суду не надано належних доказів душевних страждань позивача, приниженості честі та гідності, існування факту заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача, факту протиправної поведінки відповідача шляхом подання заяв та скарг до різних інстанцій, внаслідок чого йому могло б бути завдано моральної шкоди, існування втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань які він поніс та співвідношення їх з розрахованим розміром моральних збитків, які відповідач оцінив у 50000 гривень.

Враховуючи встановлені обставини та вимоги закону суд не вбачає підстав для задоволення позову.
Оскільки в позові про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено повністю, то понесені позивачем судові витрати, пов`язані з пред`явленням цих позовних вимог, відшкодуванню не підлягають, що відповідає положенням ст.141 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

В силу вимог ч.3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Також не підлягає задоволенню вимога представника відповідача та відповідача про стягнення витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, так як можливість вирішення судом такого питання відповідно до ч.ч.2,3 ст.137 ЦПК України, пов`язана з наявністю відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості погодинно, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідачем надано розрахунок витрат на професійну правничу допомогу (а.с.174), який не містить детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та їх вартості погодинно, а також не надано попереднього розрахунку суми судових витрат.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 76, 81, 133, 141, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог в порядку загального позовного провадження цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У відповідності до п.п. 15.5 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто в даному випадку через Ананьївський районний суд Одеської області.
Повний текст рішення складено 12 лютого 2019 року.

Суддя О. О. Желясков

Рішення суду набуло законної сили „___ ____________ 20__ року.