Ухвала

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 520/1185/16-ц

провадження №61-28728св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданова В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року у складі судді Прохорова П. А. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Кононенко Н. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Порто-Франко» (далі - ПАТ АБ «Порто-Франко») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 та просило визнати предметом іпотеки за іпотечним договором від 04 липня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В. К., реєстровий № 4786, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 441, 3 кв. м, який належить на праві власності ОСОБА_2 та знаходиться на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0, 0586 га, кадастровий номер :33:008:0048, та встановити спосіб виконання рішення, зазначивши, що визнання цього будинку предметом іпотеки за вказаним іпотечним договором є підставою виникнення обтяження та внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запису про заборону щодо житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 , загальною площею 441, 3 кв. м.

В обґрунтування позову зазначало, що 04 липня 2008 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_2 укладенокредитний договір №1163/1-08, за умовамиякого остання отрималакредит в розмірі 70 000, 00 дол. США.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 04 липня 2008 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, відповідно до якого в іпотеку була передана земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0, 0586 га, кадастровий номер :33:008:0048.

Відповідно до пункту 4.1.7. іпотечного договору іпотекодавець зобов`язався протягом дії договору не проводити будь-якібудівельні роботи відносно предмета іпотеки без попереднього узгодження з іпотекодержателем.

Проте ОСОБА_2 у порушення вищевказаних положень договору іпотеки без узгодження з ПАТ АБ «Порто-Франко» збудувала на переданій в іпотеку земельній ділянці житловий будинок загальною площею 441,3 кв.м.

Зазначений житловий будинок є об`єктом незавершеного будівництва, так як удержавному реєстріречових прав на нерухоме майно та реєстріправ власності на нерухоме майно відсутнівідомості про реєстрацію права власності на нього.

Враховуючи наведене, відповідно до частини шостої статті 6, частини першої, другої статті 16 Закону України «Про іпотеку»об`єкт незавершеного будівництва -житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , єпредметом іпотеки на підставі іпотечного договору, укладеного 04 липня 2008 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та

ОСОБА_2 рім того, визнання майна предметом іпотеки(визнання права) може відбуватисяза аналогією зі статтею392 ЦК України (визнання права власності), так як відповідно до статті 596 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України.

У зв`язку з тим, що відповідачка не визнає за банком право іпотеки на житловий будинок, ПАТ АБ «Порто-Франко» просило позов задовольнити.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2016 року замінено позивача ПАТ АБ «Порто-Франко» на його правонаступника - ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано предметом іпотеки за іпотечним договором від 04 липня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В. К., житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 441,3 кв. м, що знаходиться на земельній ділянці площею 0, 0586 га, кадастровий номер :33:008:0048.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що якщо в іпотеку передається будівля (споруда), розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю, то іпотека поширюється й на належну іпотекодавцю земельну ділянку або її частину, на якій розташована відповідна будівля (споруда). І навпаки, у разі передачі в іпотеку земельної ділянки іпотека також поширюється на розташовані на ній будівлі (споруди) та об`єкти незавершеного будівництва, незалежно від того, хто є власником.

Встановлено, що житловий будинок, розташований на переданій в іпотеку земельній ділянці, є об`єктом незавершеного будівництва та відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно відсутні дані про реєстрацію права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги позивача є способом забезпечення вимог як позикодавця та іпотекодержателя до ОСОБА_2 . Визнання права по своїй суті це спосіб захисту, який застосовується у випадку спору між суб`єктами цивільного права з приводу наявності чи відсутності правовідносин між сторонами правовідносин, і відповідно наявності чи відсутності цивільного права та цивільного обов`язку.

Позовні вимоги в частині встановлення способу виконання рішення шляхом зазначення, що визнання житлового будинку предметом іпотеки за іпотечним договором є підставою виникнення обтяження та внесення Державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запису про заборону щодо цього житлового будинку є передчасними та задоволенню не підлягають, оскільки відсутнє рішення відповідного органу про відмову у внесенні до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідних записів.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10 серпня 2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року залишено без змін. В резолютивній частині рішення найменування позивача вказано ОСОБА_1 замість ОСОБА_3 .

Апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини у справі, рішення відповідає вимоги статей 213, 215 ЦПК України, тому відсутні підстави для його скасування.

Оскільки ОСОБА_3 відступив своє право вимоги ОСОБА_1 та ухвалою від 25 травня 2017 року позивача ОСОБА_3 замінено на його правонаступника ОСОБА_1 , слід змінити у резолютивній частині рішення найменування позивача.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10 серпня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що об'єкт незавершеного будівництва може стати предметом іпотеки лише після його державної реєстрації.

Помилковими є висновки суду про те, що до спірних правовідносин підлягають застосування статті 392, 395 ЦІК України, оскільки вони закріплюють право особи на захист її порушеного права на чуже майно. У цій справі позивачем не наведено жодного доказу порушення його речових прав.

Суди не врахували, що відповідно до статті 1083 ЦК України наступне відступлення права грошової вимоги третій особі не допускається, однак у вказаній справі відступлення права грошової вимоги проводилося тричі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду м. Одеси.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 травня 2018 року справу № 520/1185/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 04 липня 2008 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №1163/1-08, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на поточні потреби у розмірі 70 000, 00 дол. США з кінцевим строком повернення до 02 липня 2010 року і сплатою 15 % відсотків річних.

Пунктами 2. 1., 2. 2. кредитного договору передбачено, що забезпеченням повернення всієї суми кредиту, сплати нарахованих відсотків за користування кредитом, пені та штрафних санкції за кредитом є земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 2 220 494, 64 грн, згідно договору іпотеки від 04 липня 2008 року. Кредит, наданий банком, забезпечується всім належним позичальнику майном та коштами, на які може бути звернуто стягнення у порядку, встановленому законодавством України.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 04 липня 2008 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, який забезпечує вимоги іпотекодержателя за кредитним договором №1163/1-08 від 04 липня 2008 року, а також додатковими договорами до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, стосовно повернення отриманої суми кредиту, несплачених відсотків, комісій, неустойок і штрафів у повному обсязі.

Пунктами 1. 3. та 1. 4. договору іпотеки передбачено, що предметом іпотеки є нерухоме майно - земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0, 0586 га, кадастровий номер :33:008:0048, яка належить ОСОБА_2 на праві власності, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку (серія ЯЕ №655827), виданим Управлінням земельних ресурсів м. Одеси 25 грудня 2007 року, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 47.

Відповідно до пунктів 4.1.7. та 4.1.8. договору іпотеки іпотекодавець зобов`язаний протягом дії цього договору не провадити будь-які будівельні роботи відносно предмета іпотеки без попереднього узгодження з іпотекодержателем.

У подальшому між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_2 укладені додаткові угоди до кредитного договору.

Суди встановили, що після укладення зазначених договорів ОСОБА_2 на переданій в іпотеку земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , побудувала житловий будинок без отримання згоди іпотекодержателя ПАТ АБ «Порто-Франко».

Вказана обставина підтверджується копією технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 12 лютого 2009 року та копією декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої ІДАБК в Одеській області 26 січня 2012 року за № ОД 5, де замовником вказано ОСОБА_2

03 грудня 2016 року між ПАТ АБ «Порто Франко» та ТОВ «ІН-ФАКТОР» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ АБ «Порто Франко» відступило ТОВ «ІН-ФАКТОР» право вимоги за кредитним договором №1163/1-08 від 04 липня 2008 року, укладеним між ПАТ АБ «Порто Франко» та ОСОБА_2 , договором поруки №04-07-08/5 від 04 липня 2008 року та за іпотечним договором від 04 липня 2008 року.

03 грудня 2015 року між ПАТ АБ «Порто Франко» та ТОВ «ІН-ФАКТОР» був підписаний акт прийому-передачі до договору про відступлення права вимоги №24.

03 грудня 2016 року між ТОВ «ІН-ФАКТОР» та ОСОБА_4 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_3 , укладено договір про відступлення права вимоги, шляхом відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 04 липня 2008 року, кредитним договором №1163/1-08 від 04 липня 2008року та договором поруки №04-07-08/5 від 04 липня 2008 року, укладеними між ПАТ АБ «Порто Франко» та ОСОБА_2

03 грудня 2016 року між ТОВ «ІН-ФАКТОР» та ОСОБА_3 був підписаний акт прийому-передачі до договору про відступлення права вимоги від 03 грудня 2016 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2016 року було замінено позивача з ПАТ АБ «Порто-Франко» на його правонаступника ОСОБА_3

06 березня 2017 року ОСОБА_3 відступив своє право вимоги за вказаними договорами на користь ОСОБА_1 на підставі договору про відступлення права вимоги та акту прийому -передачі до вказаного договору.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року за клопотанням ОСОБА_3 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 позивача ОСОБА_3 замінено на його правонаступника ОСОБА_1 .

Позиція та висновки Верховного Суду

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів про те, що іпотека поширюється і на будинок, побудований ОСОБА_2 на земельній ділянці, яка перебуває в іпотеці, та він є складовою частиною предмету іпотеки, з огляду на наступне.

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини першої статті 3 Закон України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до договору іпотеки від 04 липня 2008 року предметом іпотеки є нерухоме майно - земельна ділянка на АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належить ОСОБА_2 на праві власності та яка передана в іпотеку з метою забезпечення виконання останньою зобов`язань за кредитним договором № 1163/1-08 від 04 липня 2008 року.

Подаючи даний позов, банк посилався на те, що у порушення вимог пункту 4.1.7. іпотечного договору ОСОБА_2 без узгодження з ПАТ АБ «Порто-Франко» побудувала житловий будинок на земельній ділянці, яка є предметом іпотеки, тому він відповідно до статті 16 Закону України «Про іпотеку» як об'єкт незавершенного будівництва також підлягає визнанню предметом іпотеки.

Згідно з частиною четвертою статті 6 Закону України «Про іпотеку» якщо будівля (споруда), яка передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає переданню в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Якщо ця земельна ділянка належить іншій особі та була передана іпотекодавцю в оренду (користування), після звернення стягнення на будівлі (споруди) їх новий власник набуває права і обов`язки, які мав іпотекодавець за правочином, котрим установлено умови оренди цієї земельної ділянки (користування нею).

Крім того, відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про іпотеку» об`єкти незавершеного будівництва, розташовані на переданій в іпотеку земельній ділянці, вважаються предметом іпотеки, незалежно від того, хто є власником об`єкта незавершеного будівництва.

Положеннями вищевказаної статті передбачені умови передачі земельної ділянки в іпотеку, тобто у разі здійснення будівництва на земельній ділянці, переданій в іпотеку, об`єкт незавершеного будівництва вважається предметом іпотеки, що є своєрідною гарантією захисту прав іпотекодержателя у разі порушення іпотекодавцем умов основного договору.

Таким чином, у разі передачі в іпотеку земельної ділянки іпотека також поширюється на розташовані на ній будівлі (споруди) та об`єкти незавершеного будівництва, незалежно від того, хто є власником.

Судовим розглядом встановлено, що зазначений житловий будинок, який розташований на переданій в іпотеку земельній ділянці, є об`єктом незавершеного будівництва та відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно відсутні дані про реєстрацію права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статей 11, 15 ЦК цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту порушеного цивільного права та інтересу є визнання права.

Враховуючи наведене, обґрунтованими є висновки судів про те, що іпотека поширюється і на будинок, побудований ОСОБА_2 на земельній ділянці, яка перебуває в іпотеці, та він є складовою частиною предмету іпотеки.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 317/2966/13-ц (провадження № 61-11551св18) колегія судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про те, що за відсутності у договорах іпотеки відомостей про розташування на земельних ділянках, переданих в іпотеку, житлового будинку чи об`єкта незавершеного будівництва, відсутні підстави для звернення стягнення на такий житловий будинок, оскільки він не є предметом іпотеки.

Колегія суддів Першої судової палати виходила з того, що відповідно до частин п`ятої та шостої статті 6 Закону України «Про іпотеку», якщо в іпотеку передається земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), які належать іпотекодавцю на праві власності, така земельна ділянка підлягає передачі в іпотеку разом з будівлями (спорудами), на якій вони розташовані. Після звернення стягнення на передану в іпотеку земельну ділянку, на якій розташовані будівлі (споруди), що належать іншій, ніж іпотекодавець, особі, новий власник земельної ділянки зобов`язаний надати власнику будівлі (споруди) такі ж умови користування земельною ділянкою, які мав іпотекодавець.

Об`єкти незавершеного будівництва, розташовані на переданій в іпотеку земельній ділянці, вважаються предметом іпотеки, незалежно від того, хто є власником об`єкта незавершеного будівництва.

Аналіз частини п`ятої статті 6 Закону України «Про іпотеку» свідчить про те, що вона регулює правовідносини щодо передачі в іпотеку земельної ділянки, на якій розташовані будівлі на момент укладення договору іпотеки. У такому разі передачі разом із земельною ділянкою підлягають і такі будівлі.

У даній справі суди не встановили, що на момент укладення іпотечних договорів на земельних ділянках, які є предметом іпотеки, було розташовано житловий будинок чи капітальні споруди. Укладені договори іпотеки також не містять інформації про такі об`єкти.

Зазначене свідчить про застосування судом касаційної інстанції у різних складах принципово різного підходу для вирішення справ у спорах, що виникають з подібних правовідносин, які врегульовані одними і тими ж нормами матеріального права, що викликає необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці їх розгляду Верховним Судом.

Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Враховуючи викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 317/2966/13-ц (провадження № 61-11551св18), передавши справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись частиною другою статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання предметом іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10 серпня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов