Ухвала

20 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 332/967/19

провадження № 61-22078ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С. П. вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 05 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Запоріжвогнетрив» про виплату середньої заробітної плати, визнання протиправними та скасування наказу про направлення на медичний огляд, визнання протиправними та скасування наказу про відсторонення від роботи і направлення на медичний огляд,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПрАТ «Запоріжвогнетрив» про виплату середньої заробітної плати, визнання протиправними та скасування наказу про направлення на медичний огляд, визнання протиправними та скасування наказу про відсторонення від роботи і направлення на медичний огляд, скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Позов мотивовано тим, що 09 лютого 2018 року він почав працювати в ПрАТ «Запоріжвогнетрив» на посаді вогнетривника вогнетривної дільниці ремонту мартенівских печей змінної бригади Сервісного центру (м. Запоріжжя). 03 вересня 2018 року він захворів та перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні Комунальної установи «Шоста міська клінічна лікарня». 18 вересня 2018 року відповідно до висновку лікарсько-консультативної комісії (далі - ЛКК) № 1018, виданого Комунальною установою «Шоста міська клінічна лікарня» позивачу визначені обмеження в праці з 19 вересня 2018 року до 19 березня 2019 року, а з 20 жовтня 2018 року повинен був стати до роботи. 17жовтня 2018 року він листом з копією висновку ЛКК засобами електронного зв`язку повідомив адміністрацію ПрАТ «Запоріжвогнетрив» про ситуацію, що склалась, проте відповіді не отримав. 19 жовтня 2019 року він знову захворів, та з того часу знаходився на стаціонарному лікуванні у різних лікувальних установах.

28 листопада 2018 року позивач повторно направив листа до ПрАТ «Запоріжвогнетрив» з повідомленням, що лікарняний закінчується та він повинен стати до роботи 05 грудня 2018 року. У листі також висловив свою позицію щодо запропонування посад, які б відповідали умовам легкої праці, з урахуванням обмежень, встановлених висновком ЛКК. 05 грудня 2018 року його було запрошено до кадрового підрозділу ПрАТ «Запоріжвогнетрив», де були запропоновані всі наявні на той час посади. Від запропонованих посад він відмовився. Цього ж дня ОСОБА_1 ознайомився з наказом ПрАТ «Запоріжвогнетрив» від 04 грудня 2018 року № 496к про його відсторонення від роботи та був запрошений на засідання профкомітету для вирішення питання звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України, зі звільненням за цією статтею КЗпП України погодився, проте яке рішення було прийнято на зборах йому повідомлено не було. 19 грудня 2018 року ОСОБА_1 було ознайомлено із наказом № 511к від 18 грудня 2018 року, відповідно до якого він мав пройти позачергове медичне обстеження. Від проходження обстеження позивач відмовився, адже у нього був висновок ЛКК. 04 січня 2019 року наказом генерального директора ПрАТ «Запоріжвогнетрив» № 18 йому була оголошена догана та відсторонено від роботи без збереження заробітної плати та знову направлено для проходження позачергової медичної комісії, від проходження якої також відмовився з тих же підстав. Наказом від 30 січня 2019 року № 29к позивачу було оголошено догану.

Всі дії адміністрації ПрАТ «Запоріжвогнетрив» щодо нього, починаючи з 18 грудня 2018 року до теперішнього часу, вважає протиправними, тому з урахуванням уточнення, просив визнати наказ директора по персоналу та соціальним питанням ПрАТ «Запоріжвогнетрив» від 18 грудня 2018 року № 511к «Про направлення ОСОБА_1 на медичний огляд» протиправним та скасувати; визнати наказ Генерального директора ПрАТ «Запоріжвогнетрив» від 04 січня 2019 року № 18 «Про відсторонення від роботи і направлення на медичний огляд» протиправним та скасувати; виплатити середню заробітну плату, відповідно до приписів наказу в. о. генерального директора ПрАТ «Запоріжвогнетрив» від 04 грудня 2018 року № 496к із розрахунку 994 грн 51 коп. за кожний робочий день, з 08 січня 2019 року до дня постановлення судового рішення у справі; виплатити недораховану середню заробітну плату, відповідно до приписів наказу в. о. генерального директора ПрАТ «Запоріжвогнетрив» від 04 грудня 2018 № 496к із розрахунку 994 грн 51 коп. за 20 робочих днів грудня 2018 року у сумі 8 633 грн 09 коп.; вплатити нараховану середню заробітну плату, відповідно до приписів наказу в.о. генерального директора ПрАТ «Запоріжвогнетрив» від 04 грудня 2018 № 496к із розрахунку по 994 грн 51 коп. за п`ять робочих днів січня 2019 року у сумі 2 563 грн 25 коп.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що робоче місце позивача відповідно до Карти умов праці по професії вогнетривник та наказу «Про результати атестації робочих місць за умови праці» № 215 від 06 квітня 2018 року вважається з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, тому з урахуванням норм Закону України «Про охорону праці» та Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій попередній, періодичний медичні огляди, відповідно, і позачерговий медичний огляд, на який було направлено позивача, є обов`язковими. Відмова від проходження обов`язкового медичного огляду відповідно до статті 26 Закону України «Про забезпечення санітарного епідемічного благополуччя населення» є порушенням трудової дисципліни. Для проведення медичного огляду та експертизи тимчасової непрацездатності законодавством встановлені різні цілі та мета, але виявлення професійних захворювань можливе лише під час проходження медичного огляду, таким чином, наказ директора з персоналу та соціальних питань № 511к від 18 грудня 2018 року про направлення ОСОБА_1 на позачерговий медичний огляд не суперечить нормам чинного законодавства. Зважаючи на наявність пояснення ОСОБА_1 з приводу невиконання наказу № 511к від 18 грудня 2018 року та на той факт, що дисциплінарне стягнення було накладено на сьомий календарний день після виявлення порушення, підприємство дотрималося порядку застосування дисциплінарного стягнення, враховуючи норми статей 148, 149 КЗпП України. З урахуванням того, що ОСОБА_1 ухилявся від виконання законних наказів про направлення його на медичні огляди, а також зважаючи на його стан здоров`я, який не давав йому можливості виконувати свою роботу відсторонення від роботи без збереження заробітної плати було законним. Крім того, відсторонення від роботи не порушувало жодних прав позивача, адже, він не висував вимоги керівництву підприємства щодо допущення його роботи та погодився на звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України та відмовився від інших запропонованих вакантних посад.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 05 листопада 2019 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Крім того, судом вірно зазначено, що висновок ЛКК № 1018, виданий Комунальною установою «Шоста міська клінічна лікарня» роботодавцю в оригіналі, як і суду в тому числі і апеляційної інстанції наданий не був.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору в даній справі є визнання протиправними та скасування наказу про направлення на медичний огляд, визнання протиправними та скасування наказу про відсторонення від роботи і направлення на медичний огляд, визнання недійсним наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та виплату середньої заробітної плати.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Також ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 05 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Запоріжвогнетрив» про виплату середньої заробітної плати, визнання протиправними та скасування наказу про направлення на медичний огляд, визнання протиправними та скасування наказу про відсторонення від роботи і направлення на медичний огляд.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. П. Штелик