ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7287/19 Справа № 199/822/18 Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л. Г. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства Перший Український Міжнародний Банк на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до акціонерного товариства Перший Український Міжнародний Банк, третя особа Амур-Нижньодніпровська районна у місті Дніпрі рада, про вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

29 березня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до відповідача про вселення. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє її законний представник мати ОСОБА_1 , просили суд вселити їх у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.97-100).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПАТ ПУМБ, третя особа Амур-Нижньодніпровська районна у місті Дніпрі рада, про вселення, - задоволено. Вселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40,9 кв.м, житловою площею 24,4 кв.м. Стягнуто з ПАТ «ПУМБ» на користь ОСОБА_1 704 грн. 80 коп. судових витрат по сплаті судового збору (том 1 а.с.207-209).

Не погодившись з рішенням суду, АТ ПУМБ (правонаступник ПАТ ПУМБ) звернулося до суду з апеляційною скаргою. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову (том 1 а.с.217-221).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.11.2007 року між ЗАТ «Перший Український міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким позивачка отримала кредит для придбання житла у сумі 33370 доларів США зі сплатою 11,9% річних, строком до 16.11.2027 року (том1 а.с.31-36).

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, згідно з договором іпотеки від 16.11.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом ДМНО Хомич О.М., ОСОБА_1 передана в іпотеку ЗАТ «ПУМБ» однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 40,9 кв.м, житловою площею 24,4 кв.м.(том 1 а.с. 9-16)

Через порушення умов кредитного договору, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2015 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь банку 15654,29 доларів США заборгованості (том 1 а.с. 170-174). Рішення є чинним.

Відповідно до умов п. 1.6, п. 4.7.1. Договору іпотеки, банк задовольнив свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та рішенням державного реєстратора від 08.12.2017 було зареєстроване право власності за відповідачем на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, провадження по даній справі було відкрито за позовом ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку та в ході розгляду справи було з`ясовано, що спір в цій частині не існує, оскільки відповідачі були виселені позивачем із вказаної квартири та за його заявою зняті з реєстраційного обліку, у зв`язку з чим, ухвалою суду від 22.04.2019 року провадження за вказаним позовом закрите на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України (том 1 а.с.1,199-200).

Спірна квартира була придбана позивачем ОСОБА_1 частково за рахунок кредиту, наданого відповідачем.

Судом встановлено, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є відповідач, право власності якого не оскаржується.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що виселення позивачів з жилого приміщення було неправомірним та таким, що порушило права позивачів, у тому числі неповнолітньої дитини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Суд наголошує на тому, що отримання боржником вимоги про добровільне його виселення з жилого приміщення належними та допустимими доказами не доведено, разом з тим представником відповідача визнано факт примусового виселення боржника та її неповнолітньої доньки, що порушує права та інтереси і дитини, оскільки дитина була позбавлена житла, в якому була зареєстрована та проживала.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Як зазначено у ст. 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. N 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. N 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень ст. 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є ст. 109 ЖК Української РСР, згідно положень частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 16.11.2007 року, ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_2 здійснено за 198278,00 грн., в той час, коли згідно кредитного договору № 5764191 від 16.11.2007 року, Банк надав позичальнику 33370 Доларів США, що є меншою від ціни квартири (Офіційний курс долара на 16 листопада 2007 року = 5,05 грн.).

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності вироку суду за кримінальним провадженням, не спростовує факт звернення позивача з відповідною заявою.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо не дотримання порядку виселення позивачів - виселення відбулося не у встановлений законом спосіб; квартира купувалась позивачем не за рахунок виключно кредитних коштів.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалив незаконне рішення є безпідставними, оскільки скаржник не вказує, які саме порушення норм матеріального чи процесуального права були допущені судом.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки). Кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Указаний Закон був прийнятий з метою підтримки громадян України, які вже мають невиконані зобов`язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів) шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов`язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та з метою мінімізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації.

Підставою для прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стала втрата значних коштів громадянами України внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти.

Отже, дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджується на виконання судового рішення в частині виселення з квартири боржника.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеного в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 2603/9804/12-ц, провадження № 61-7254св18.

Матеріалами справи підтверджується, що кредит був отриманий ОСОБА_1 на придбання житла, а відтак, правовідносини, що склалися між сторонами, підпадають під дії вказаного Закону, а тому виселення ОСОБА_1 з дитиною із спірного помешкання є неприпустимим.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Перший Український Міжнародний Банк залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: