Дата документу 24.12.2019 Справа № 336/4543/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3983/19 Головуючий у 1-й інстанції: Галущенко Ю.А.
Є.У.№ 336/4543/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку поділу майна подружжя,

із апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточненим в процесі розгляду справи, про стягнення з ОСОБА_2 Ѕ частки заборгованості за кредитним договором №zpe0AU28300342 від 09.08.2006 р. у розмірі 24 761,52 грн.

В позові зазначав, що з 20.08.2004 р. сторони перебували у шлюбі. 09.08.2006 р. між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» за згодою ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №zpe0AU28300342 ,за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 64 639,00 грн. на придбання автомобілю «ЗАЗ DAEWOO» 2006 року випуску,переданого у заставу банку з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед банком. На підставі рішень Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2013 р. та від 11.05.2017 р. в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 по вказаному кредитному договору було звернуто стягнення на предмет застави та реалізовано автомобіль за грошову суму 56 000,00 грн., стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку залишок заборгованості у розмірі 49 523,05 грн. Станом на 01.04.2019 р. ОСОБА_1 повністю погасив заборгованість перед банком. Позивач посилається на те, що на час звернення до суду з цим позовом шлюбні відносини між ним та відповідачкою припинені, сплачені ним кошти на погашення кредитної заборгованості за автомобіль, який був спільною сумісною власністю подружжя, є спільними борговими зобов`язаннями сторін та підлягають поділу між ними, виходячи з рівності часток подружжя у спільній власності.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2019 року відмовлено у задоволені позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні коштів, оскільки його вимоги про поділ боргових зобов`язань за правочином, укладеним в інтересах сім`ї, як окремого об`єкта майна, а не про компенсацію частини вартості автомобіля. В такому випадку, скаржник вважає, що під час ухвалення рішення, судом першої інстанції не було повно та всебічно з`ясовано всі обставини справи, у зв`язку з чим суд прийшов до помилкового висновку.

Копія апеляційної скарги і ухвала про відкриття апеляційного провадження отримані відповідачем 12.12.2019 року. Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарг без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимога закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Встановлено, що з 20.08.2004 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, про що надано копія свідоцтва(а.с.9),на час розгляду даної справи шлюб між ними розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.08.2018 р.№ 336/2242/18.

В період шлюбу сторонами був придбаний автомобіль «ЗАЗ DAEWOO» 2006 року випуску за кошти,отримані у кредит на підставі кредитного договору №zpe0AU28300342 від 09.08.2006 р.,укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк»,за згодою ОСОБА_3

До розірвання шлюбу між сторонами кредит не був погашений у повному обсязі.

На підставі рішення Комунарського районного суму м.Запоріжжя від 20.03.2013 р.у цивільній справі № 812/9546/12 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №zpe0AU28300342 від 09.08.2006 р. звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль «ЗАЗ DAEWOO» 2006 року випуску шляхом його продажу (а.с.18-23,24-26).

Відповідно до меморіальних ордерів від 08.07.2015 р., грошові кошти у сумі 56 000 гр., від реалізації предмету застави зараховані ПАТ КБ «Приватбанк» в погашення заборгованості ОСОБА_1 по кредитному договору від 09.08.2006 р.(а.с.27-29).

На підставі рішення Комунарського районного суму м.Запоріжжя від 11.05.2017 р.у цивільній справі № 333/7480/15-ц,в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №zpe0AU28300342 від 09.08.2006 р., з нього стягнуто на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошову суму 49523 гр.05 коп.(а.с.30-33,34).

Як вбачається з довідок, виданих позивачу у ПАТ КБ «Приватбанк», станом на 01.04.2019 р. заборгованість за кредитним договором №zpe0AU28300342 від 09.08.2006 р. відсутня(а.с.73-74).

Згідно статті 61 СК України свідчить, сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивачем не вірно був обраний спосіб захисту свого права. Оскільки поділу підлягає майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, або ж кошти, які були отримані в результаті відчуження майна без згоди іншого співвласника, а не кошти, за які подружжям було набуте спільне майно в період шлюбу, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача 1/2 частини вартості придбаного під час шлюбу автомобіля, а не стягнення грошової компенсації виплаченого кредиту, проте таких вимог ним не заявлено та доказів на їх підтвердження не надано.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Приданий сторонами у період шлюбу за кредитні кошти автомобіль є об`єктом права сумісної власності подружжя, однак посилання позивача на те, що відповідач повинен компенсувати йому 1/2 частину фактично сплачених коштів за автомобіль суперечить точному змісту ч.2 ст.364 ЦК.

Співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Отже, вказана норма закону передбачає право співвласника отримати від іншого співвласника грошову або іншу компенсацію саме вартості його частки в спільному майні, а не частку фактично сплачених за це майно коштів.

Позовна заява ОСОБА_1 вимог щодо стягнення з відповідачки грошової компенсацію саме вартості його частки в спільному майні заявлено не було, тому суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову.

За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2019 у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:

Судді: