Постанова

Іменем України

26 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 626/2679/18

провадження № 61-18699св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне аграрно-орендне підприємство «Промінь»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» - адвоката Кадуна Петра Вікторовича на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 12 липня 2019 року у складі судді Дудченка В. О. та постанову Харківського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Бровченка І. О., Пилипчук Н. П.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» (далі - ПАОП «Промінь») про визнання договору оренди землі недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що у власності ОСОБА_1 знаходиться земельна ділянка, розміром 6,32 га, кадастровий № :13:000:0081, яка належить йому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серія ІІ-ХР № 059766 від 27 лютого 2001 року.

01 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та ПАОП «Промінь» був укладений договір оренди землі на 12 років. Після закінчення строку договору, на який він був укладений, позивачем був направлений до ПАП «Промінь» лист про повернення йому земельної ділянки, так як він не мав наміру продовжувати договір оренди. Він звернувся до Красноградського відділу Держгеокадастру та отримав витяг, в якому зазначено, що вищевказаний договір оренди укладений строком на 25 років.

ОСОБА_1 ніякого договору на 25 років не підписував, а тільки на

12 років, повноважень на підписання такого договору нікому не надавав. Про існування договору оренди землі від 01 листопада 2006 року № 573 строком на 25 років він навіть не здогадувався, а дізнався лише з інформації, наданої з Реєстру прав на нерухоме майно.

ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір оренди від 01 листопада 2006 року № 573 земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,32 га, кадастровий номер :13:000:0081, укладений між ним та ПАОП «Промінь», скасувати запис про державну реєстрацію права оренди ПАОП «Промінь» на вказану земельну ділянку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 12 липня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним договір оренди від 01 листопада 2006 року № 573 земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,32 га, кадастровий номер :13:000:0081, укладений між ОСОБА_1 та ПАОП «Промінь», який зареєстрований 23 березня 2007 року за № 17 у Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах».

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАОП «Промінь» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі: 704,80 грн судового збору та 5 863,00 грн витрат за проведення експертизи, а разом 6 567,80 грн.

Рішення суд мотивовано тим, що позивач спірний правочин не підписував і волевиявлення на його укладення не давав.

Постановою Харківського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року апеляційну скаргу ПАОП «Промінь» залишено без задоволення.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 12 липня 2019 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ТПАОП «Промінь», апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції. При цьому, апеляційний суд вказав, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки факт отримання орендної плати не є визначальним в обчисленні строків позовної давності, якщо особа, права якої порушено вважала що правовідносини виникли з інших підстав. Для особи, яка не підписувала правочин, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а від дня, коли вона довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

15 жовтня 2019 року представник ПАОП «Промінь» - адвокат Кадун П. В. через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Красноградського районного суду Харківської області від 12 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про розірвання договору оренди земельної ділянки відмовити.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що позивачу достеменно було відомо про спірний договір з моменту його підписання, оскільки він отримував орендну плату за земельну ділянку та укладав додаткові договори до договору оренди. Позивачем не надано суду договір оренди, яким було підписано позивачем саме на 12 років, про що вказує позивач.

Доводи інших учасників справи:

19 листопада 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу представника ПАОП «Промінь» - адвоката Кадуна П. В. залишити без задоволення, а рішення Красноградського районного суду Харківської області від 12 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи:

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Красноградського районного суду Харківської області.

12 листопада 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

13 листопада 2019 року матеріали цивільної справи передано судді-доповідачу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.,

Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 12 липня 2019 року та постановою Харківського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року в частині визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від

01 листопада 2006 року № 573, укладеним між ОСОБА_1 та

ПАОП «Промінь».

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 12 липня 2019 року та постанова Харківського апеляційного суду від 16 вересня

2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію права оренди ПАОП «Промінь» на земельну ділянку заявником не оскаржуються, а тому відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України предметом касаційного перегляду не є.

Оцінка аргументів учасників справи й висновків суду апеляційної інстанції:

Оскаржувані судові рішення в частині визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 01 листопада 2006 року № 573, укладеним між ОСОБА_1 та ПАОП «Промінь» ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно з статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 03 квітня 2019 року № 1635, підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди земельної ділянки від 01 листопада 2006 року № 573, укладеного між ОСОБА_1 та

ПАОП «Промінь», зареєстрованому у Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у книзі державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 23 березня 2007 року за № 17, розташований на зворотній стороні третього аркуша документа, у графі «Орендодавець ОСОБА_1 », виконаний не ОСОБА_1 , а іншої особою (а. с. 41-43).

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, встановивши, що підпис від імені ОСОБА_1 у спірному договорі оренди земельної ділянки виконаний не ОСОБА_1 , а іншої особою, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи від 03 квітня 2019 року № 1635, дійшли правильного висновку про визнання договору оренди земельної ділянки від 01 листопада 2006 року № 573 недійсним, оскільки під час його укладання було відсутнє вільне волевиявлення

ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Суд також установив, що позивач дізнався про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди, лише у 2018 року, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є початком перебігу позовної давності.

Посилання відповідача на те, що початок перебігу позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, суди попередніх інстанцій обґрунтовано визнали таким, що суперечить нормам статті 261 ЦК України.

Оскільки підставами позову ОСОБА_1 було непідписання спірного договору оренди землі, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення договору на вказаних у ньому умовах, а саме щодо строку договору, тому для правильного вирішення вказаної справи, зокрема у частині висновків щодо початку перебігу позовної давності, важливим є така фактична обставина, як момент, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права. За вказаних обставин особа взагалі не знала про наявність цих документів, адже їх не підписувала, тому визначальним є саме момент, коли вона довідалася про порушення свого права.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (касаційне провадження № 14-306цс18), яка не відступила від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі

№ 6-48цс15.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Красноградського районного суду Харківської області від 12 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від

16 вересня 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» - адвоката Кадуна Петра Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 12 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 вересня

2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко