КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/1810/19
Провадження № 2/488/1179/19 р.
05.12.2019 року м. Миколаїв Корабельний районний суд м. Миколаєва
в складі: головуючої по справі судді - Чернявської Я.А.,
при секретарі - Кулаві А.І.,
розглянувши в судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення,
26.04.2019 року позивач звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 та виселити з житлового будинку по АДРЕСА_1 , а також стягнути судові витрати.
В обгрунтування позову позивач зазначає, що ОСОБА_3 була власницею житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.03.2007 р., посвідченого державним нотаріусом П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори Жебрак О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-194.
Також в цьому будинку 23.02.1993 р. зареєстрований в якості члена її сім`ї та проживає по теперішній час її син ОСОБА_1 .
19.03.2013 р. ОСОБА_3 надала дозвіл на реєстрацію у цьому будинку свого знайомого ОСОБА_2 .
Починаючи з 2016 року ОСОБА_2 систематично створював умови, неможливі для проживання в одному з ним будинку. Він зловживав алкоголем, вів себе агресивно, вчиняв сварки, погрожував фізичною розправою позивачу та його матері, сварився та вчиняв бійки із сусідами. ОСОБА_3 зверталась з цього приводу до поліції, ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 178 КУпАП. Але він продовжив вести себе агресивно та створювати умови, неможливі для проживання у житловому будинку по АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
05 лютого 2019 р. ОСОБА_1 звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Ягужинської К.Т., заведено спадкову справу № 25/2019. Інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 не звертались.
Після спливу строку, встановленого для прийняття спадщини, на ім`я ОСОБА_1 буде видане свідоцтво про право на спадщину на майно, що належало ОСОБА_3 на праві власності, зокрема на житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Відповідач відмовляється добровільно звільнити житловий будинок та знятися з місяця реєстрації, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду з даною позовною завою.
В судове засідання сторони не з`явились, були повідомлені про час та місце розгляду справи у порядку встановленому ст.ст. 128, 130 ЦПК України.
Позивач, в судове засідання не з`явився, проте клопотав про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з`явився, судом про дату і час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить наявне у справі поштове повідомлення про вручення судової повістки, доказів про поважність причин неявки суду не надав. Заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не подав. Також не скористався своїм правом надіслати не пізніше 15 днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, відзив на позовну заяву і всі письмові та електроні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову, тому з урахуванням ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами в справі.
Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази додані до неї, взявши до уваги заяву позивача, прийшов до наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 була власницею житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.03.2007р., посвідченого державним нотаріусом П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори Жебрак О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-194.
Також в цьому будинку з 23.02.1993 р. зареєстрований в якості члена її сім`ї та проживає по теперішній час її син ОСОБА_1 .
19.03.2013 р. ОСОБА_3 надала дозвіл на реєстрацію у цьому будинку свого знайомого ОСОБА_2 , про що свідчить запис у будинковій книзі.
Також, даний факт підтверджується відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Миколаївській області від 20.05.2019 року, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований з 19.03.2013 року за даною адресою.
Починаючи з 2016 року ОСОБА_2 систематично створював умови, неможливі для проживання в одному з ним будинку. Він зловживав алкоголем, вів себе агресивно, вчиняв сварки, погрожував фізичною розправою позивачу та його матері, сварився та вчиняв бійки із сусідами.
Корабельним відділом поліції ГУНП в Миколаївській області 19.01.2019 року була проведена перевірка за повідомленням ОСОБА_3 про вчинення протиправних дій ОСОБА_2 , а саме перебував у стані сп`яніння та погрожував словами. За результатами розгляду даної заяви відносно ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення, а також проведена профілактична бесіда про недопустимість вчинення антигромадської поведінки.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
05 лютого 2019 р. ОСОБА_1 звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Ягужинської К.Т., заведено спадкову справу № 25/2019. Інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 не звертались.
20.08.2019 року на ім`я ОСОБА_1 було видане свідоцтво про право на спадщину на майно, що належало ОСОБА_3 на праві власності, зокрема на житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 не є членом родини позивача ОСОБА_1 . Позивач не давав дозволу на його вселення та заперечує проти проживання відповідача. Наразі позивач хоче користуватись житловим будинком по АДРЕСА_1 , що є спадковим майном, та розпорядитись їм на власний розсуд шляхом продажу, але йому перешкоджаєте, що цим будинком користується без його дозволу відповідач. Окрім того, відповідач систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку, заходи впливу виявились безрезультатними.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно частини першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другої статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку, в якому зареєстрований відповідач, який не є членом його сім`ї , ніколи ним не був. Предметом позову не є визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у зв`язку з не проживанням в ньому понад один рік.
Отже, на встановлені правовідносини норми статей 64, 156 ЖК України, статті 405 ЦК України не поширюються.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 на даний час продовжує в ньому проживати, яке добровільно звільнити відмовляється.
На підставі викладеного правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням відсутні.
Щодо вимог про виселення відповідача суд приходить до наступного.
Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.
Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.
За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.
Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс).
Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.
Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).
У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.
Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.
За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартири тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що він є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 добровільно відмовляється звільнити належний позивачу житловий будинок, що порушує його права, як власника.
Оскільки право власності позивача на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є незаперечним та таким, що набуто з правових підстав, відповідач ОСОБА_2 не має право перешкоджати позивачу у проживанні та користуванні спірним нерухомим майном та підлягає виселенню.
Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог, а саме, в частині визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням відмовити. Позовні вимоги щодо виселення ОСОБА_2 з житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 задовольнити.
Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Позивачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.
На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 768,40 грн. сплаченого судового збору.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 76, 81, 141, 247, 259, 263-265, 273, 280-283, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення - задовольнити частково.
Виселити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 .
У задоволені позову в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн. та судовий збір в розмірі 768,40 грн.
Копію заочного рішення направити відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
У відповідності до п.п. 15.5 ч.1 Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Учасники справи:
Позивач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований: АДРЕСА_1 );
Відповідач - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 ).
Суддя Яна Анатоліївна Чернявська Чернявська