Постанова

Іменем України

09 січня 2019 року

м. Київ

справа № 459/3348/15-ц

провадження № 61-4720св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинська М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 лютого 2016 року у складі судді: Новосада М. Д., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 травня 2016 року у складі колегії суддів: Штефаніци Ю. Г., Берези В. І., Бойко С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про стягнення безпідставно списаних з рахунку грошових коштів та пені.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_2 є клієнтом банку та отримав кредитну картку «Універсальна», яка надавала можливість здійснювати платіжні операції, як за рахунок власних грошових коштів, так і кредитних коштів банку? з лімітом кредиту 5 000 грн.

17 вересня 2014 року, отримавши sms-повідомлення про зняття з його рахунку та проведення платіжної операції з переведення кредитних коштів банку на рахунок іншої особи, на яке він не давав згоди, негайно повідомив про це банк, а наступного дня звернувся з письмовою заявою до відділення банку в м. Червонограді щодо проведення перевірки з приводу несанкціонованого знаття з його рахунку коштів. Крім цього позивач завернувся в міліцію, де 21 січня 2014 року було відкрито кримінальне провадження.

Під час перевірки банком було встановлено, що позивач 15 вересня 2014 року при вході у систему «Приват-24», потрапив на сайт, що використовується шахраями (фішинговий сайт), які зчитали дані з його комп'ютера та від його імені здійснили шахрайське заволодіння кредитними коштами з його карткового рахунку, шляхом переведення їх на рахунок ОСОБА_4, з наступним вилученням готівки через банкомат іншими особами.

Позивач просив: стягнути з банку коштів у сумі 8 960,05 грн за проведення несанкціонованої операції по переведенню коштів; пені в розмірі 0,1 % суми неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 12 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 травня 2016 року заяву позивача ОСОБА_2 про відмову від позовних вимог щодо стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 пені в розмірі 0,1% сум неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок задоволено. Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 лютого 2016 року про відмову у задоволенні цих позовних вимог скасовано та провадження у справі в цій частині закрито. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. В іншій частині рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 лютого 2016 року залишено без змін.

Рішення судів мотивовані тим, що операція щодо зняття коштів з кредитного рахунку ОСОБА_2 стала можливою внаслідок порушення ним умов та правил надання банківських послуг, зокрема умов зберігання та використання конфіденційної інформації. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2015 року встановлено, що переказ коштів було здійснено банком лише після ідентифікації позивача та підтвердження динамічним паролем. Банк в даному випадку не несе відповідальності за недотримання платником ОСОБА_2 вимог щодо захисту інформації про пароль та логін входу до системи «Приват-24», а також інформації про одноразовий пароль.

У червні 2016 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, у якій просить оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, або передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції чи апеляційної інстанції. При цьому посилався на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що: жодних дій щодо переведення коштів зі свого рахунку він не вчиняв, не доручав цього нікому робити, відомостей про свій картковий рахунок також нікому не повідомляв, одразу ж про незаконну транзакцію повідомив по телефону на гарячу лінію банку. Саме відповідач повинен був забезпечити унеможливлення доступу третім особам до карткового рахунку позивача і здійснення платежів у такий спосіб. своїми діями чи бездіяльністю він не сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіж.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження.

У липні 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» через представника Жарського І. Р. надіслав заперечення на касаційну скаргу в якому просив касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін.

Заперечення мотивоване тим, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2015 року, спірними коштами на належному позивачу рахунку, останній розпорядився за допомогою системи «Приват-24», банк виконав лише розпорядження, сформоване від імені позивача на переказ коштів, а тому банк не несе відповідальності за недотримання платником ОСОБА_2 вимог щодо захисту інформації про пароль та логін входу до системи «Приват-24», а також інформації про одноразовий пароль. Клієнт несе відповідальність у повному обсязі за всі операції супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування картки на рух коштів, номера мобільного телефону на надання банківських послуг. Відповідальність має нести особа, яка викрала кошти.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_2 було відкрито в банку картковий рахунок НОМЕР_1 та отримано платіжну картку «Універсальна» НОМЕР_2 з кредитним лімітом в 5000 грн.

17 вересня 2014 року з карткового рахунку НОМЕР_1 здійснено переказ коштів у сумі 4 700 грн через систему «Приват-24». Про здійснення вказаної банківської операції позивач ОСОБА_2 того ж дня отримав СМС повідомлення та зразу ж повідомив про вказане несанкціоноване зняття і переведення коштів з його картки АТ КБ «ПриватБанк» на лінію підтримки, а 18 вересня 2014 року звернувся до Червоноградського відділення банку із письмовою заявою про вказаний факт.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2015 року у справі № 201/4456/15, яке набрало законної сили, за позовом ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у задоволенні позовних вимог про звільнення від сплати кредиту, коштів за користування кредитом та штрафів за прострочку по кредиту по кредитній платіжній. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2015 року у справі № 201/4456/15 встановлено, що 17 вересня 2014 року операція щодо переказу коштів позивача були здійснені відповідачем лише після ідентифікації позивача та підтвердження динамічним паролем. Банк в цьому випадку не несе відповідальність за недотримання платником ОСОБА_2 вимог щодо захисту інформації про пароль та логін входу до системи «Приват-24», а також інформації про одноразовий пароль.

Після набрання законної сили рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2015 року, позивач сплатив банку суму в розмірі 8 960,05 грн.

За таких обстави, врахувавши рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2015 року, суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат

В.П. Курило