ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/2234/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» та ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2019 року (суддя Продан Б.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення суми по листку тимчасової непрацездатності,

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначала, що працювала в ТОВ «Т-Стиль» на посаді комплектувальника пряжі з 12.10.2017 року по 26.02.2018 року.

Була звільнена 26 лютого 2018 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України, однак в день звільнення трудову книжку на руки не отримала, заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку та тимчасову непрацездатність згідно лікарняного листа їй виплачено не було.

У зв`язку з тим, що повністю розрахунки з нею відповідачем не проведені, ОСОБА_1 просила суд стягнути на її користь з ТОВ «Т-Стиль»:

-компенсацію за вимушений прогул через невчасне повернення трудової книжки з дня звільнення 26 лютого 2018 року по день повернення трудової книжки 30 травня 2018 року в сумі 29142,81 грн.;

-середній заробіток за час затримки належних при звільненні сум з 30 травня 2018 року по 1 вересня 2018 року в сумі 27 315,09 грн.;

-заборгованість по оплаті днів тимчасової непрацездатності в сумі 1100,79 грн.;

-заборгованість, що утворилась внаслідок невиплати заробітної плати, невиплати авансів в узгодженому розмірі при прийомі на роботу з 12 жовтня 2017 року по день звільнення 26 лютого 2018 року в сумі 11 830,15 грн.;

-компенсацію за невикористану відпустку з 12 жовтня 2017 року (дати прийняття на роботу) по день повернення трудової книжки 30 травня 2018 року в сумі 4 744,34 грн.;

-зобов`язати ТОВ «Т-Стиль» здійснити всі обов`язкові відрахування до бюджету та ЄСВ, які виникнуть у зв`язку з виконанням постановленого рішення суду;

а також стягнути з товариства судові витрати, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення платежів в межах одного місяця.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2019 року позовну заяву задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Т-Стиль» на користь ОСОБА_1 16 955 грн. 56 коп. середнього заробітку за несвоєчасну видачу трудової книжки. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням, ТОВ «Т-Стиль» в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі.

Вважає вказане рішення незаконним та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано факту повідомлення відповідачем позивача про необхідність отримання трудової книжки, відтак, і того факту, що затримка видачі трудової книжки відбулась не з вини відповідача.

Судом, на думку апелянта, залишено поза увагою, що позивачем вживались усі можливі заходи з метою зміни дати звільнення, зокрема, шляхом перебування на лікарняному.

Лист підприємства позивачем було проігноровано, у зв`язку з чим відповідач не отримав згоди на пересилання рекомендованим поштовим відправленням трудової книжки позивача.

Таким чином, при винесенні рішення Хмельницький міськрайонний суд в порушення принципу об`єктивності судочинства та положень ЦПК України проігнорував документально підтверджені факти та докази вчинення відповідачем усіх достатніх та необхідних дій для того, щоб видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку, тобто доказ того, що відповідачем було повністю дотримано вимоги ст. 47 КЗпП України.

Судом, на думку апелянта, не враховано, що позивач не навела жодних поважних причин, які унеможливлювали її звернення до суду протягом встановленого ст. 233 КЗпП України трьохмісячного терміну з дня з`ясування порушених трудових прав.

Не погоджуючись з рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 17 жовтня 2019 року ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати в частині відмовлених вимог та задовольнити позовну заяву повністю.

Вважає вказане рішення необ`єктивним, необґрунтованим та винесеним з грубим порушенням матеріального та процесуального законодавства.

Зазначає, що була ознайомлена під особистий підпис з наказом, який відповідав формі П-1, в якому було вказано, що вона прийнята на роботу комплектувальником пряжі, тканин і виробів у в`язальний цех з 13.10.2017 року з окладом 12 270 грн. та з випробувальним терміном 10 робочих днів. Оригінал наказу та особову справу роботодавець зобов`язаний зберігати 75 років.

В судовому засіданні представник відповідача повідомив, що оригінал наказу про прийняття на роботу ОСОБА_1 загублений, також втрачена особова справа позивача, в якій повинна знаходитись копія цього наказу. Натомість, відповідачем надано суду витяг з наказу №68-к від 12.10.2017 року, в якому вказано, що ОСОБА_1 прийнята на роботу з 13.10.2017 року, де розмір посадового окладу не був вказаний. Крім того, в копії витягу відсутній обов`язковий підпис ОСОБА_1 із зазначенням дати підпису, що свідчить про сумнівну достовірність вказаного документу.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідач не надав суду жодного доказу, в якому б спростовувалось твердження позивача, що при прийнятті на роботу їй було встановлено посадовий оклад у розмірі 12 270 грн. Також відповідачем не надано на вимогу суду бухгалтерських документів, в яких відображались би відомості щодо нарахування заробітної плати позивачу за період її роботи на підприємстві.

Апелянт ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що місцевим судом не було взято до уваги розрахунковий лист за лютий 2018 року та табель обліку використання робочого часу за лютий 2018 року. Розрахунок, який наводить позивач, є обґрунтованим доказом того, що їй при прийнятті на роботу було встановлено посадовий оклад у розмірі 12 270 грн.

ОСОБА_1 зазначає, що при прийнятті рішення про відмову у виплаті компенсації за невикористані дні щорічної відпустки суд не взяв до уваги, що посадовий оклад і середня заробітна плата це різні поняття і при встановленні їх розміру застосовуються різні алгоритми.

Апелянт не погоджується з порядком визначення суми середнього заробітку і, відповідно, розміру належних до стягнення з відповідача коштів, обчисленого судом, оскільки формула розрахунку середнього заробітку, яка застосована судом, не відповідає нормативним документам (Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100), якими передбачено однозначний алгоритм визначення середнього заробітку за несвоєчасну видачу трудової книжки, та тому що проведений судом розрахунок середнього заробітку в розмірі 16 955,56 грн. за несвоєчасно видану трудову книжку ґрунтується на припущеннях.

Позивач вважає необ`єктивною та необґрунтованою відмову суду у задоволенні стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки належних ОСОБА_1 при звільненні сум. Суд мотивував своє рішення недоведеністю розрахунку, проведеного позивачем із заробітної плати. ОСОБА_1 зазначає, що суду були надані усі необхідні документи як обґрунтовані докази, які необхідні для обрахування середньомісячної заробітної плати, а саме довідка про доходи, видана відповідачем, в якій вказана заробітна плата за грудень 2017 року, січень 2018 року та табелі обліку використання робочого часу за цей же період.

Апелянт ОСОБА_1 зазначає, що станом на 20.11.2019 року відповідач не провів з нею остаточного розрахунку, тому визначила розмір середнього заробітку, належного до виплати їй за затримку при звільненні за період з 26.02.2018 року по 20.11.2019 року у розмірі 227 717,28 грн.

Судом також не прийнято рішення щодо судового збору, сплаченого позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Т-Стиль» Сокальська Т.М. повністю не визнає доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача.

Зазначає, що надаючи суду копію листа-повідомлення про необхідність отримання трудової книжки він зобов`язаний був надати підтвердження того, що дане повідомлення було направлено на домашню адресу позивача 26.02.2018 року касовим чеком або квитанцією відділення пошти, з якого ніби-то відправлялось це повідомлення або повідомленням про вручення кореспонденції позивачу. Однак, таких доказів відповідачем суду не надано.

У відзиві ОСОБА_1 зазначає, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 . І в усіх документах, які оформлялись позивачем при прийнятті на роботу, включаючи надану копію паспорта, вказувалась саме ця адреса. Проте, відповідач стверджує, що відправив лист-повідомлення простою кореспонденцією на адресу: АДРЕСА_2 , що унеможливлювало отримання вказаного листа позивачем навіть у тому випадку, якби відповідач дійсно відправив такий лист.

Доводи апеляційної скарги відповідача, що судом було проігноровано пропуск позивачем строку звернення до суду, є такими, що не відповідають рішенню Конституційного Суду України.

У відзиві ОСОБА_1 також зазначає, що працівник може анулювати (відкликати) свою заяву про звільнення за угодою сторін. У цьому випадку роботодавець не має права звільнити працівника за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач завчасно, 16.02.2018 року, направила відповідачу рекомендованим листом заяву про анулювання, підписану під тиском при прийомі на роботу заяви про звільнення за угодою сторін. 20.02.2018 року вказаний лист був доставлений на підприємство, але відповідач належним чином на неї не відреагував.

26.02.2018 року позивач після перебування на лікарняному вийшла на роботу, але її до робочого місця не було допущено.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ТОВ «Т-Стиль» просить її апеляційну скаргу відхилити як безпідставну. Оскаржуване рішення вважає законним в частині відмови у стягненні вимог ОСОБА_1

Товариство зазначає, що інформація про розмір заробітної плати позивача 12 270 грн. за місяць, який вказується у позовній заяві, не підтверджується наявними доказами та не відповідає дійсності. Так, відповідно до штатного розпису ТОВ «Т-Стиль», введеного в дію з 20.09.2017 року, який міститься в матеріалах справи, посадовий оклад позивача встановлений у розмірі 3200 грн. Тобто заробітна плата позивача встановлювалась у розмірі мінімальної заробітної плати з 01.01.2018 року, посадовий оклад позивача становив 3723 грн. Крім того, діяла система преміювання працівників.

Посилання позивача на невиплату авансу відповідачем не підтверджується належними доказами.

Посилання позивача на те, що відповідачем взагалі не виплачувалась частина заробітної плати, не відповідає дійсності, а рішення суду в цій частині відповідає фактичним обставинам справи.

В момент розрахунку компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки позивачем введено суд в оману та не було доведено, чому саме 16 календарних днів щорічної основної відпустки підлягають компенсації.

ТОВ «Т-Стиль» у своєму відзиві зазначає, що будь-які вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасну видачу трудової книжки є безпідставними та незаконними, оскільки така затримка сталась з вини останньої.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 безпідставно збільшує свої позовні вимоги та просить стягнути з відповідача суму середнього заробітку у розмірі 227 717,28 грн. що є неприпустимим.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково з наступних підстав.

Так, відповідно до п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 цього КЗпП України, також передбачено п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110.

Згідно п. 4.1 вказаної Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Згідно п. 4.2 Інструкції якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частково задовольняючи позов, суд виходив з того, що ОСОБА_1 трудову книжку в день звільнення не видано.

Суд не взяв до уваги твердження відповідача, що ОСОБА_1 було надіслано повідомлення вих. № 03/148-а від 26.02.2018 року про розірвання трудового договору на підставі угоди сторін та про необхідність з`явитися до відділу кадрів підприємства відповідача для отримання трудової книги особисто або шляхом надсилання трудової книжки на пошту за згодою позивача, оскільки дані обставини не підтверджуються належними та допустимими доказами, а в судовому засіданні позивач вказала, що їй не було про це відомо та такого повідомлення вона не отримувала. У зв`язку з цим суд зробив висновок, що період за несвоєчасну видачу трудової книжки становить з 26.02.2018 року по 30.05.2018 року, що підтверджує позивач та не спростовано представником відповідача.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 11 830,15 грн., яка виникла станом на 26.02.2018 року, суд зазначив, що доказів на підтвердження отримання позивачем заробітної плати в розмірі 12 270 грн. не надано, а заробітна плата ОСОБА_1 за 5 місяців, з жовтня 2017 по лютий 2018 року склала 34 462,54 грн., що підтверджується довідкою про доходи, та була виплачена позивачеві в повному обсязі.

За висновками суду вимога про стягнення заборгованості по оплаті тимчасової непрацездатності у розмірі 1000,79 грн. є безпідставною, оскільки відповідачем дану суму повністю було виплачено ОСОБА_1 , що підтверджується відповідними доказами, наявними в матеріалах справи, виходячи із заробітної плати, яку ОСОБА_1 офіційно отримувала (а. с. 102 - 106).

Непідтверджені належними доказами, за висновком суду, посилання позивача про невиплату ТОВ «Т-Стиль» компенсації за дні щорічної невикористаної основної відпустки у розмірі 4 744,34 грн. та належних їй при звільненні сум у розмірі 58 846,65 грн., оскільки такий розрахунок проведено позивачем із заробітної плати, розмір якої в судовому засіданні не було доведено.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується Хмельницький апеляційний суд.

Між тим, з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову про стягнення коштів за час невидачі трудової книжки та визначення суми відшкодування за це Хмельницький апеляційний суд погоджується частково.

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги розрахунок, наданий позивачем, що вона отримувала заробітну плату в розмірі 12 270 грн., оскільки, згідно довідки про доходи, заробітна плата позивача за 5 місяців, з жовтня 2017 по лютий 2018 року склала 34 462,54 грн., з яких утримано 6 203,26 грн. податку. Врахувавши це, суд позов в цій частині задовільнив і дійшов висновку, що стягненню підлягають кошти у розмірі 16 955,56 грн. (34462,54 -6203,26=28259,28/5=5651,85 (заробітна плата за місяць) х 3 міс. затримки).

Однак, судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 працювала у ТОВ «Т-стиль» з 12.10.2017 року по 26.02.2018 року на посаді комплектувальника пряжі, що вбачається з копії трудової книжки (а. с. 17).

Згідно витягу з наказу №46-к від 26.02.2018 року ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а. с. 94).

В день звільнення трудову книжку ОСОБА_1 не видано.

В матеріалах справи наявний лист ТОВ «Т-Стиль», адресований ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , з повідомленням прибути до товариства та отримати трудову книжку у відділі кадрів, або надати письмову згоду на відправлення трудової книжки поштою (а. с. 120).

Доказів отримання вказаного листа ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції при визначенні суми коштів, що підлягає стягненню з відповідача за час невручення трудової книжки виходив з того, що, згідно довідки про доходи, заробітна плата позивача за 5 місяців, з жовтня 2017 по лютий 2018 року склала 34 462,54 грн., з яких утримано 6 203,26 грн. податку, тому суд дійшов висновку, що стягненню підлягає 16 955,56 грн. (34462,54-6203,26=28259,28/5=5651,85 (заробітна плата за місяць) х 3 міс. затримки).

Однак, з матеріалів справи вбачається, що за два повні останні місяці роботи, 41 робочий день, ОСОБА_1 отримала 14981,37 грн. (а. с. 102) Середньо добова заробітна плата складає 365 грн. 40 коп. Трудова книжка вручена позивачу через 62 дні після звільнення. Тому сума, яку необхідно стягнути з відповідача за несвоєчасну видачу трудової книжки, складає 22 654 грн. 80 коп. (365,40 х 62). Тому в цій частині рішення слід змінити та стягнути з відповідача 22 654 грн. 80 коп.

Посилання апелянта ТОВ «Т-Стиль», що судом першої інстанції не враховано факту повідомлення відповідачем позивача про необхідність отримання трудової книжки, відтак, і того факту, що затримка видачі трудової книжки відбулась не з вини відповідача, і що позивач була присутня на робочому місці в останній робочий день, що підтверджується табелем обліку робочого часу, а суд першої інстанції безпідставно проігнорував лист-повідомлення №03/148-а від 26.02.2018 року, є безпідставними та недоведеними. Матеріали справи не містять доказів повідомлення позивача про необхідність отримання трудової книжки.

Безпідставним є посилання товариства щодо ігнорування судом обставин пропуску позивачем строку на звернення до суду. Так, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить.

Посилання апелянта ОСОБА_1 , що відповідач не надав суду жодного доказу, в якому б спростовувалось твердження позивача, що при прийнятті на роботу їй було встановлено посадовий оклад у розмірі 12 270 грн., а також відповідачем не надано на вимогу суду бухгалтерських документів, в яких відображались би відомості щодо нарахування заробітної плати позивачу за період її роботи на підприємстві, є необґрунтованим. Відповідач надав суду штатний розпис, наказ про прийняття на роботу, накази про преміювання та положення про преміювання (а.с. 93-102, 123-128,131).

Необґрунтованими є доводи апеляції ОСОБА_2 Т.М., що місцевим судом не було взято до уваги розрахунковий лист за лютий 2018 року та табель обліку використання робочого часу за лютий 2018 року, і що розрахунок, який наводить позивач, є обґрунтованим доказом того, що їй при прийнятті на роботу було встановлено посадовий оклад у розмірі 12 270 грн. Документів на підтвердження зазначеного розміру заробітної плати позивач не надала.

Надуманими є посилання ОСОБА_1 , що при прийнятті рішення про відмову у виплаті компенсації за невикористані дні щорічної відпустки суд не взяв до уваги, що посадовий оклад і середня заробітна плата це різні поняття і при встановленні їх розміру застосовуються різні алгоритми.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки належних їй при звільненні сум, мотивуючи своє рішення недоведеністю розрахунку, проведеного позивачем із заробітної плати, на висновки суду не впливають та є лише незгодою апелянта з прийнятим рішенням. На підтвердження своїх вимог позивач доказів не надала.

Безпідставним та таким, що суперечить нормам цивільного процесуального законодавства, є твердження ОСОБА_1 про те, що станом на 20.11.2019 року відповідач не провів з нею остаточного розрахунку, відтак, вона визначила розмір середнього заробітку, належного до виплати їй за затримку при звільненні за період з 26.02.2018 року по 20.11.2019 року у розмірі 227 717,28 грн. Збільшення позовних вимог на стадії апеляційного розгляду законодавством не передбачено.

Також безпідставним та необґрунтованим апеляційний суд вважає посилання ОСОБА_1 на те, що судом не прийнято рішення щодо судового збору, сплаченого позивачем. Вказане може бути підставою для ухвалення додаткового рішення, а не скасування рішення суду першої інстанції. Крім того, за подання позовної заяви ОСОБА_1 судовий збір не сплачувала.

Апеляційний суд, відповідно до ст. 376 ЦПК України, якщо встановить невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, змінює рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2019 року змінити в частині суми коштів що підлягають стягненню з відповідача за несвоєчасну видачу трудової книжки.

Позов ОСОБА_1 про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» на її користь коштів за несвоєчасну видачу трудової книжки задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» (, 29000, м. Хмельницький, вул. Курчатова 6) на користь ОСОБА_1 (код ДРФО НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Хмельницьким МУ УМВС 18.10.1997 року) 22 654 грн. 80 коп. за несвоєчасну видачу трудової книжки.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 23 грудня 2019 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк