Провадження № 2/229/131/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року м. Дружківка

Дружківський міський суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Грубника О.М.,

за участю секретаря Варламової О.Д.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю.

У позовній заяві, яка надійшла до суду 18 жовтня 2018 року, позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 вказали, що є вони власниками квартири АДРЕСА_1. Тобто, кожному на праві спільної часткової власності належить по 1/4 частки вказаної квартири. У квартирі значиться зареєстрованим ОСОБА_5 Останній з січня 2014 року не мешкає у квартирі, оскільки переїхав мешкати до м. Києва. Добровільно знятися з реєстрації він не забажав. Своїми діями відповідач ОСОБА_5 чинить перешкоди позивачам у користуванні і розпорядженні своєю власністю. Позивачі несуть витрати по сплаті комунальних послуг за відповідача. Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 просять суд усунути перешкоди в користуванні їх власністю, визнавши відповідача ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_1.

У судове засідання з'явилися: позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, які просили суд задовольнити їх позов. Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 до суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином. Надав суду заяву від 03 січня 2019 року про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та зміст правовідносин.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України).

Згідно з копією свідоцтва про право власності на житло від 12 січня 2007 року, виданого виконавчим комітетом Дружківської міської ради та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно комунального підприємства Дружківське міське бюро технічної інвентаризації № 13243429 від 17 січня 2007 року, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить: ОСОБА_1 (1/5 частка), ОСОБА_3 (1/5 частка), ОСОБА_4 (1/5 частка), ОСОБА_5 (1/5 частка), ОСОБА_7 (1/5 частка).

Згідно з копією домової книги, для прописки громадян, мешкаючих у будинку АДРЕСА_1, у квартирі АДРЕСА_1 значиться зареєстрованим ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до довідки комунального підприємства «КОМСЕРВІС» № 2950 від 11 жовтня 2018 року, у квартирі АДРЕСА_1 значаться зареєстрованими: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (дружина), ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 (її чоловік), ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (їх син).

Відповідно до акту б/н, складеного комунальним підприємством «КОМСЕРВІС», у квартирі АДРЕСА_1, з січня 2014 року ОСОБА_1 не мешкає у квартирі АДРЕСА_1, оскільки переїхав до м. Києва. У вказаному місті працює і мешкає.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_6 пояснили суду, що дійсно з січня 2014 року відповідач ОСОБА_5 не мешкає у квартирі АДРЕСА_1. Зараз працює та проживає у Києві.

Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ст. 13 ЦК України - при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3ст. 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК країни.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З аналізу норм цивільного законодавства України випливає, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Разом з тим, Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і в порядку передбачених законом.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Наведене свідчить, що за захистом свого порушеного права особа може звернутися з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування саме жилим приміщенням і лише у відношенні тієї особи, яка вже набула права користування конкретним житловим приміщенням, вселилась в нього в установленому порядку у якості наймача або члена його сім'ї, члена ЖБК або члена сім'ї власника квартири чи будинку, однак певний час без поважних на те причин в ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням для проживання, зокрема, відповідно до ст. 71 ч. 1, 72 ЖК УРСР понад шести місяців та відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України понад один рік.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в ст. 16 ЦК України.

Захист прав це передбачені законом способи охорони прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб'єктами права.

Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в межах заявлених позовних вимог передбачені законом підстави для визнання відповідача ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 відсутні, а тому позивачам у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 10-12, 80, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

відмовити ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 про визнання особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Дружківський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 січня 2019 року.

Суддя: О. М. Грубник