ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9837/19 Справа № 206/1680/19 Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Пищиди М.М.

суддів - Ткаченко І.Ю., Петешенкової М.Ю.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним договору строкового вкладу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору строкового вкладу.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вона, 11 березня 2019 року прийшла в відділення АТ КБ «ПриватБанк» за адресою: м. Дніпро, вул. 20 річчя Перемоги, буд. 22, для переоформлення договору строкового вкладу після закінчення попереднього.

Під час переоформлення вказаного договору вона не отримала інформації від співробітників банку щодо точної суми відсотків за вкладом та терміну на який він укладається.

Також їй не було надано договору до його підписання. Співробітник банку змусила її поставити свій підпис на трек паді до прочитання договору строкового вкладу.

Після ознайомлення із договором, виявила, що його укладено на рік, а не на 6 місяців, вказано 13,5% річних, а не 15% як зазначено на сайті «ПриватБанку», виплата відсотків здійснюється в кінці терміну, а не щомісяця.

Зазначає, що вона особа похилого віку, у неї відбувся серцевий напад ( інфаркт ), кілька днів себе погано почувала.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсним договір строкового вкладу номер рахунку НОМЕР_1 від 11 березня 2019 року, сума 35000, 01грн, укладеного між АТ КБ«ПриватБанк» та ОСОБА_1 ; компенсувати позивачу моральну шкоду в розмірі 900 грн та стягнути судові витрати (а.с.3-5, 17-20).

Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним договір №SAMDNWFD60, оформлений 11.03.2019 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , рахунок № НОМЕР_1 , на суму 35000, 01 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат (а.с.36-37).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2019 року заяву АТ КБ «ПриватБанк» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с.56-57).

Не погодившись із заочним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у їх задоволенні.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, постановлене із грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що жодних доказів, про те що позивач мала намір укласти договір на 6 місяців під 15% річних суду не надано.

Також стверджує, що посилання місцевого суду на те, що під час укладення договору позивач не прочитала текст договору не є підставою для визнання такого договору недійсним, оскільки свідчить про виявлення позивачем власної недбалості, яка не тягне за собою недійсності правочину (а.с.59-62).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2019 року, підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апелянт оскаржує рішення суду в частині задоволених позовних вимог, апеляційний суд перевіряє його законність та обґрунтованість саме в цих межах.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 11 березня 2019 року між сторонами укладено договір вкладу за №SAMDNWFD601.

Згідно умов договору ОСОБА_1 здійснила вклад на 365 днів до 11 березня 2020 року включно, початкова сума вкладу 35000,01грн, на суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 13.5% річних (а.с. 6,7).

Відповідно до п. 5.1. умов договору, дострокове повернення вкладу не передбачене (а.с. 6)

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору №SAMDNWFD601 на суму 35000,01 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача та наданих ним доказів.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів не може погодитись.

Статтею 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно частини 1 статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до частини 1 статті 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

В силу частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Як передбачено частинами 1, 3 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсними можуть бути правочини, вчинені під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а також внаслідок тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 229 - 233 ЦК України).

Помилкою слід вважати неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

Проте, колегія суддів зазначає, що позивачем не наведено обставин, щодо яких вона помилялися, та які мають істотне значення, не надано належних та допустимих доказів укладення правочину під впливом помилки.

Посилання позивача на те, що текст договору під час підписання позивач не прочитала та вважала, що укладає договір на 6 місяців під 15% річних суду не є підставою для визнання такого договору недійсним.

Також безпідставними є посилання позивача про те, що її було введено в оману при укладенні договору вкладу, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Обман слід розуміти як певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними лише для однієї зі сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Обман , як і помилка, щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 вказаної Постанови).

Однак, позивачем не доведено наявність умислу в діях відповідача, як і не доведено сам факт обману.

Крім зазначених вище підстав для визнання договору недійсним, позивач вказує також на застосовування до неї психологічного тиску з боку другої сторони оспорюваного правочину. Обґрунтовуючи позов у цій частині позивачем зазначено, що підписання оспорюваного договору здійснювалося під психологічним тиском, оскільки операціоніст змусила її поставити свій підпис на трекпаді до прочитання договору строкового вкладу.

Згідно з частиною першою статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Однак, будь-яких доказів на підтвердження укладення договору проти справжньої волі позивача внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи судом не встановлено.

Також, позивачем, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при укладенні спірного договору, АТ КБ "Приватбанк" не надав всю необхідну, своєчасну і достовірну інформацію перед укладанням вказаного договору.

З аналізу вищезазначених норм випливає, що заявлені вимоги про визнання правочину недійсним можуть бути задоволені при доведенні фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 , в порушенні вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, доказів на підтвердження вказаних фактів не надала.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Під час укладення оспорюваного договору сторонами було додержане всіх необхідних вимог для чинності правочину, а саме: позивач мала весь необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, сторонами додержана письмова форма правочину та укладення правочину було спрямоване на реальне настання правових наслідків.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув та у порушення вимог матеріального та процесуального права дійшов помилкового висновку про визнання договору строкового вкладу недійсним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», на переконання апеляційного суду, знайшли своє підтвердження, унаслідок чого рішення місцевого суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору строкового вкладу, у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

Згідно ч. 13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом з підстав, які передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», а тому як споживач фінансових послуг він є звільненим від сплати судового збору відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, відповідно до вимог ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України АТ КБ «Приватбанк» слід компенсувати за рахунок держави витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1152, 60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити.

Заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2019 року - скасувати в частині визнання недійсним договору строкового вкладу №SAMDNWFD60, оформленого 11 березня 2019 року між акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 , рахунок № НОМЕР_1 , на суму 35000, 01 грн та прийняти нову постанову в цій частині про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Компенсувати за рахунок держави акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1152,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: