КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________
Справа №363/975/13-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1914/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року (суддя Купрієнко С.І.) у цивільній справі за позовом міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» до Вишгородської міської ради Київської області, ОСОБА_4, третя особа: Держземагентство України у Вишгородському районі про визнання недійсним рішення міської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку,

встановила:

у березні 2013р. міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» звернувся до суду з позовом, та з урахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати пункт 65 рішення Вишгородської міської ради № 31/16 від 29 грудня 2009р. в частині передачі земельної ділянки, площею 0,12 га, у приватну власність ОСОБА_4 для ведення садівництва у садовому товаристві «Дніпро-8», визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_2 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0850 га, для ведення садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_4

Мотивуючи позовні вимоги, прокурор зазначав, що проведеною перевіркою встановлено, що вищезазначена земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_4, є земельною ділянкою лісового фонду, відноситься до земель лісогосподарського призначення, розташована в кварталі 166 Старосільського лісництва та з 1973 року перебуває у постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство», яке згоди на її вилучення не надавало.

Прокурор посилався на те, що на підставі оскаржуваного рішення Вишгородської міської ради ТОВ «ЛА ЗЕМГРУП» розроблено технічну документацію щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки, а 19 жовтня 2010р. ОСОБА_4отримав державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку, площею 0,0850 га, з кадастровим номером НОМЕР_1, який зареєстрований 8 жовтня 2010р. в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 69.

Прокурор стверджував, що пункт 65 оскаржуваного рішення Вишгородської міської ради, в частині передачі ОСОБА_4 земельної ділянки для ведення садівництва у садовому товаристві «Дніпро-8», прийнятий з грубим порушенням вимог законодавства, що регламентують порядок надання земельних ділянок у власність громадян, спірна земельна ділянка не перебувала в користуванні СТ «Дніпро-8», тому не могла бути надана ОСОБА_4, як члену цього товариства, а в подальшому передана йому у власність на підставі частин 1, 2 ст. 118 ЗК України.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року позов задоволено, визнано незаконним та скасовано пункт 65 рішення Вишгородської міської ради № 31/16 від 29 грудня 2009р. в частині передачі земельної ділянки, площею 0,12 га, у приватну власність ОСОБА_4 для ведення садівництва у садовому товаристві «Дніпро-8», визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0850 га для ведення садівництва, серії НОМЕР_2, кадастровий номер НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_4.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3, як представник ОСОБА_2, який не брав участі у справі, просить скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову.

Представник ОСОБА_2 зазначає про порушення прав ОСОБА_2 при ухваленні судового рішення, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу від 22 травня 2012р. ОСОБА_2 придбав спірну земельну ділянку у ОСОБА_4, однак не був залучений до участі у справі в якості співвідповідача.

Крім того, представник ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, оскільки прокурором не надано доказів, що він має право підписувати, подавати та представляти інтереси Київського обласного управління лісового та мисливського господарства та ДП «Вищедубечанське лісове господарство».

Також представник ОСОБА_2 вважає неправомірними посилання суду на пояснення сторін та лист директора ДП «Вищедубечанське лісове господарство», як підтвердження права постійного користування підприємством спірною земельною ділянкою, заявляє про застосування строку позовної давності та вважає, що тільки Вишгородська міська рада, як власник земельної ділянки, мала право звертатися до суду з позовом про скасування свого рішення та з похідними вимогами.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.210-212, 240 т.1, с.с.60-63 т.2), у судове засідання своїх представників не направили, Вишгородський міський голова направив клопотання про розгляд справи у відсутність представника міської ради, інші учасники справи причини неявки суду не повідомили, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України судовий розгляд проведено у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_2, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника прокуратури, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Вишгородської міської ради Київської області № 31/16 від 29 грудня 2009р. передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки з уточненням площ після проведення інвентаризації, зокрема, ОСОБА_4, площею 0,12га, для ведення садівництва в садовому товаристві «Дніпро-8» (с.с.1119 т.1).

19 жовтня 2010 року ОСОБА_4 виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_2, площею 0,0850га, с/т «Дніпро-8», Вишгородської міської ради Київської області (с.с.23 т.1).

22 травня 2012р. на підставі договору-купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_5,

ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 придбав земельну ділянку, площею 0,0850га, кадастровий номер НОМЕР_1, надану для ведення садівництва, яка знаходиться у Київській області, м. Вишгород, с/т «Дніпро-8» (с.с.31-32 т.2).

На Державному акті на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_2, від 19 жовтня 2010р. приватним нотаріусом ОСОБА_5 зроблена відмітка про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_2, що було зареєстровано Поземельній книзі 8 червня 2012 року (с.с.178 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у судовому засіданні було доведено порушення права ДП «Вищедубечанське лісове господарство» спірним рішенням Вишгородської міської ради та отриманим ОСОБА_4 Державним актом про право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, редакція якої діяла на час ухвалення судового рішення, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаній нормі просувального права оскаржуване рішення суду не відповідає, так як не містить жодного обґрунтування висновків суду, оцінку наявних доказів та посилання на норми права, які були застосовані судом при задоволенні позовних вимог.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, редакція якої діяла на час розгляду справи судом, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо ОСОБА_6 проти Нідерландів»).

Згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України, редакція якої діяла на час розгляду справи, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до ст. 125 та ч. 1 ст. 126 ЗК України, (у редакції, яка була чинною на час придбання ОСОБА_2 спірної земельної ділянки) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Частинами другою та шостою статті 126 ЗК України, у редакції на час набуття права власності на земельну ділянку ОСОБА_2, було визначено, що право власності на

земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового

призначення, посвідчується, зокрема, цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою.

При набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки.

На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження.

Отже, на час розгляду справи судом власником спірної земельної ділянки був ОСОБА_2, тому визнання недійсним Державного акту про право власності на земельну ділянку, на підставі якого був укладений договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки з ОСОБА_2, суттєво впливає на його права, як власника земельної ділянки, що також підтверджується пред'явленням до нього позову заступником прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури про витребування земельної ділянки, у тому числі і на підставі рішення суду, яке оскаржується.

При цьому, не залучення ОСОБА_2 до участі у справі, позбавило його можливості захищати власні права та інтереси, надавати суду пояснення і докази, спростовувати надані позивачем та іншими учасниками справи докази, та здійснювати інші процесуальні права, надані стороні у справі.

Крім того, тільки за заявою сторони у справі застосовується позовна давність ( частина 3 статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді - органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв'язку із застосуванням закону.

За таких обставин, позбавлення особи права власності повинно у повній мірі відповідати та ґрунтуватися на нормах матеріального і процесуального права, що не було дотримано судом першої інстанції, а тому є підставою для скасування судового рішення.

Не залучивши ОСОБА_2 до участі у розгляді даної справи, суд позбавив його також можливості заявити про застосування позовної давності, що не може бути виправлено під час апеляційного розгляду, так як ОСОБА_2 не є стороною у даному спорі, а суд апеляційної інстанції не має компетенції залучати до справи нових учасників.

Колегія суддів не надає оцінку іншим доводам апеляційної скарги представника ОСОБА_2, так як вони підлягають оцінці та перевірці при розгляді справи судом за участю всіх заінтересованих сторін.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю

або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи, при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2013 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» до Вишгородської міської ради Київської області, ОСОБА_4, третя особа: Держземагентство України у Вишгородському районі про визнання недійсним рішення міської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк