ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 січня 2019 року

м.Харків

справа № 645/8920/15-ц

провадження № 22-ц/818/333/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27 червня 2018 року, постановлене під головуванням судді Бондарєвої І.В., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2015 року Акціонерне товариство «ОТП Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27 червня 2018 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 26.11.2007 року станом на 24.11.2016 року у розмірі 22 447,11 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на час розгляду справи становить 587 522,23 грн. Стягнуто з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі по 3639,80 грн. з кожного. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі по 766,62 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Акціонерного товариства «ОТП Банк» відмовити у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що позовні вимоги є недоведеними, оскільки Банком надані односторонні арифметичні розрахунки, які не можуть слугувати доказом безспірного розміру грошових вимог. Позивачем не надано первинних бухгалтерських документів щодо видачі кредиту та його часткового погашення. Крім того вважає, що договір поруки є припиненим.

Представник Акціонерного товариства «ОТП Банк» надав відзив на апеляційну скаргу, просив залишити рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27 червня 2018 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог, а неналежне виконання умов кредитного договору боржником та поручителем є підставою для солідарного стягнення суми заборгованості.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 26 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є позивач АТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 40 100 дол. США на придбання нерухомого майна строком до 26.11.2035 року, а відповідачка зобов'язалася повернути Банку суму отриманого кредиту та оплатити відповідну плату за користування кредитними коштами у строки, передбачені кредитним договором (а.с.6-10 т.1).

В подальшому, за згодою сторін, вносились зміни до кредитного договору, шляхом укладення додаткових договорів (а.с.29,45-48, 67 т.1).

На забезпечення виконання кредитного зобов'язання 26 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є позивач, укладеного також договір поруки (а.с.83 т.1).

Матеріали справи свідчать про те, що станом на 24 листопада 2016 року заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «ОТП Банк» за кредитним договором від 26.11.2007 року становить 22 447,11 дол. США та складається з: 18 709,84 доларів США - заборгованість по кредиту та 3 737,27 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом (а.с.55-56 т.2).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ч. 1 ст. 627, 629 ЦК України згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно вимог ст. ст. 553, 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтями 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення суми заборгованості з Позичальника та Поручителя солідарно. При цьому розмір заборгованості доведений матеріалами справи і не спростований відповідачами.

Посилання апелянта на припинення договору поруки є безпідставним виходячи з наступного.

За правилами, встановленими ст. 559 ч. 4 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки; у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя; якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до п. 1.1. Договору поруки, Поручитель прийняв на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання Боржником його Боргових зобов'язань перед Кредитором за Кредитним договором в повному обсязі таких зобов'язань.

Пунктом 2.1.3.2 кредитного договору передбачено, що Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань. При цьому зобов'язання позичальника щодо виконання боргових зобов'язань настає з дати отримання позичальником відповідної письмової вимоги та повинно бути проведено протягом 60 календарних днів з дати її отримання.

03 червня 2015 року АТ «ОТП Банк» на адресу ОСОБА_1 направлено досудову вимогу вих. №22-2/875444 від 27.05.2015 р. про дострокове погашення боргових зобов'язань, яка 09.06.2015 року отримана особисто ОСОБА_1, проте у позасудовому порядку не виконана (а.с.77-78 т.1).

Згідно умов п. 3.1. Договору поруки, у випадку невиконання Боржником Боргових зобов'язань перед Кредитором за Кредитним договором, Кредитор має право звернутися до поручителя із вимогою про виконання Боргових зобов'язань у повному обсязі чи в частині.

Встановлено, що 30 вересня 2015 року позивачем на адресу поручителя ОСОБА_2 було також направлено вимогу за вих. №85-6-6-1-12-4-8/3057 про дострокове виконання зобов'язань, яка 02.10.2015 року отримана останнім особисто, проте у встановлений строк не виконана (а.с.79-82 т.1).

Умови договору поруки передбачають настання відповідальності поручителя у разі, якщо боржник не виконує належним чином свої грошові зобов'язання перед кредитором.

26 березня 2015 року ОСОБА_1 здійснила останній платіж за кредитним договором, після чого чергові щомісячні платежі не вносились. Строк пред'явлення вимог до поручителя, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України, не сплинув, оскільки надходження чергових щомісячних платежів припинилось з квітня 2015 року, а вимога до поручителя ОСОБА_2 була пред'явлена 30.09.2015 року, тобто протягом 6 місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання щодо сплати щомісячних платежів.

Крім того статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи ОСОБА_1 про недоведеність позовних вимоги належними та допустимими доказами не приймаються до уваги колегією суддів та спростовуються матеріалами справи.

Сторонами не заперечується, що на підставі меморіального валютного ордеру №1 26 листопада 2007 року ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є позивач АТ «ОТП Банк», було здійснено операцію видачу готівки ОСОБА_1 на суму 40 100 доларів США, що еквівалентно 202 505 грн. (а.с.222 т.2). За рахунок кредитних коштів відповідачкою придбане нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» порядок ведення бухгалтерського обліку в банках встановлюється Національним банком України відповідно до цього Закону та міжнародних стандартів фінансової звітності.

Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечено отримання інформації на паперовому носії.

Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (далі - Положення № 254), визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов'язкові реквізити.

Залежно від виду операції первинні документи банку (паперові та електронні) поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій.

До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Меморіальний валютний ордер №1 від 26.11.2007 року відповідає додатку №6 Положення про оформлення та виконання документів на перерахування, зарахування, купівлю та продаж іноземної валюти або банківських металів, затвердженого постановою Правління НБУ від 05.03.2003 року №82.

Меморіальний ордер містить кореспонденцію рахунків № 2334 та № 2334. Код Банку у графі меморіального ордеру відповідає коду МФО філії АТ «ОТП Банк» у м.Харків, що здійснювала видачу кредиту у 2007 році. На штампі, яким засвідчено ордер, міститься код МФО АТ «ОТП Банк».

Відповідно до Плану рахунків Бухгалтерського обліку Банків України, рахунок 2233 - довгострокові іпотечні кредити, що надані фізичним особам.

Пунктом 5.1 глави 5 Положення № 254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується у регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом певного періоду, та є підтвердженням виконаних операцій.

Відповідно до п. 1.3 Постанови Правління НБУ № 254 від 18 червня 2003 року, яким затверджено Положення про організацію операційної діяльності в банках України, банки самостійно розробляють технології здійснення банківських операцій та визначають методи внутрішнього контролю за їх проведенням відповідно до законодавства України.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачем надано меморіальний ордер, а також виписки по рахунку, що підтверджує як факт видачі кредиту, так і облік та розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 26.11.2007 року.

Посилання ОСОБА_1 на неправильний розрахунок заборгованості за кредитом також спростовуються матеріалами справи.

Встановлено, що заборгованість за кредитом складає фактично не виплачене тіло кредиту. Розрахунок відсотків здійснено за формулою: фактична сума заборгованості за тілом кредиту ділиться на річну базу нарахування відсотків (договором визначено 360), множиться на кількість днів у періоді та множиться на відсоткову ставку. Кількість днів розрахункового періоду в розрахунку заборгованості за відсотками вказана згідно графіку платежів, проте може змінюватися у разі зміни відсоткової ставки або зміни тіла кредиту. Штрафних санкцій, пені кредитор за кредитним договором не нараховував.

Пунктами 3, 4 кредитного договору від 26 листопада 2007 року сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, а саме фіксований відсоток (3,49%) + FIDR; сума кредиту та нарахованих процентів щомісяця погашається рівними частинами протягом всього строку дії кредитного договору. Щомісячне погашення кредиту відбувається рівними частинами з нарахуванням процентів на залишок заборгованості по кредиту.

Укладеним між сторонами кредитним договором передбачено порядок визначення розміру процентів. Так, для розрахунку процентів за користування кредитом банк використав плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотка в розмірі 3,49% річних + FIDR, що формується на основі процентних ставок за строковими депозитами для фізичних осіб, при цьому банк на власний розсуд установлює такі проценти.

Плаваюча процентна ставка - це процентна ставка за середньо- і довгостроковими кредитами, розмір якої може змінюватися банком в односторонньому порядку та у строки, передбачені умовами кредитного договору. Перегляд її здійснюється через узгоджені між банком і кредитом проміжки часу.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст. ст. 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачали умови його виконання, то ці умови мають виконуватися і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Укладаючи кредитний договір, сторони домовилися, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого процента (3,49%) + FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк до 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки.

Отже, виходячи з умов кредитного договору, зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами укладеного кредитного договору.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-511цс15.

Крім того рішенням по справі №645/1672/15-ц за позовом ОСОБА_1 до АТ «ОТП Банк», ОСОБА_2 про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та додатків до нього, договору іпотеки та договору поруки недійсним, встановлено наступні обставини про те, відповідно до умов кредитного договору №ML702/425/2007 від 26.11.2007 р. ОСОБА_1 було надано кредит в розмірі 40 100 дол. США; матеріали справи свідчать, що кредитний договір № ML 702/425/2007 від 26.11.2007р. підписаний позичальником на кожній сторінці. Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердила факт своєї згоди з усіма умовами договору, вимоги позивачки на введення її в оману при підписанні договору кредиту є безпідставним, адже сама позивачка звернулася до банку щодо отримання кредиту в доларах США, що підтверджується анкетою-заявою та кредитною заявкою, кредитний договір підписаний нею власноруч, жодних зауважень до договору при підписанні нею не зазначено, зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами кредитного договору.

Матеріали справи містять висновок судової економічної експертизи №12141 по справі №645/1672/15-ц, яким надано оцінку аналогічному розрахунку заборгованості тільки станом на 02.03.2015 року. Вказана судова експертиза призначалася по справі №645/1672/15-ц за клопотанням ОСОБА_1 саме з метою перевірки правильності розрахунку заборгованості за кредитним договором № ML-702/425/2007 від 26.11.2007 року станом на 02.03.2015 року. Підстав вважати недостовірним аналогічний розрахунок заборгованості колегія суддів не вбачає.

Доводи щодо застосування строків позовної давності також не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки зазначаючи про строк позовної давності, апелянт посилається на 6-місячний строк, встановлений ст. 559 ЦК України, який є строком пред'явлення вимог до поручителя, а не строком позовної давності у відповідності до вимог ст. 257 ЦК України.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 17.01.2019 року.