Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" березня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Кравченко А.С.

за участю: представника відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 660 000,00 грн. та судові витрати в сумі 6 600,00 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 07 червня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець в порядку і на умовах, визначених договором позики, надав позичальнику позику у сумі 660 000 гривень, яку останній зобов'язався повернути у строк до 30 квітня 2018 року включно. Після закінчення обумовленого п. 1.1. строку договору позики, позивач неодноразово телефонував та звертався особисто до відповідача з вимогами повернути грошові кошти, однак відповідач ухилявся від повернення взятих у позику грошових посилаючись на скрутне матеріальне становище та неможливість їх повернення. У зв'язку з незадоволенням багаторазових усних вимог позивача до відповідача про повернення боргу, позивач особисто вручив відповідачу письмову вимогу від 01 серпня 2018 року, в якій просив виконати свої зобов'язання та повернути суму боргу у десятиденний строк з моменту отримання вимог. Станом на 16 серпня 2018 року відповідь на вказану вимогу позивача, не отримано, зобов'язання за договором позики не виконано, борг в сумі 660 000,00 гривень не повернуто.

12 вересня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

11 жовтня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відмовлено у застосуванні процедури врегулювання спору за участю судді.

23 жовтня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва постановлено проводити розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін.

27 листопада 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про затвердження та визнання мирової угоди укладеної в межах розгляду цієї справи.

В судове засідання ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4, не з'явились, представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 подала до суду заяву, в якій просила розглянути дану справу за відсутності позивача та його представника та задовольнити в повному обсязі позовні вимоги.

Відповідач до суду не з'явився, подав до суду клопотання, в якому просив розглядати справу у його відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги визнав, та додатково пояснив, що отримані відповідачем у позику грошові кошти позивачу не передані. У відповідача не має можливості виконати свої зобов'язання за договором позики. Укладену сторонами мирову угоду суд не затвердив. Крім того, на інші умови повернення боргу шляхом розстрочення повернення заборгованості позивач не погоджується.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 червня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець в порядку і на умовах, визначених договором позики, надав позичальнику позику у сумі 660 000 гривень, яку останній зобов'язався повернути у строк до 30 квітня 2018 року включно.

Відповідно до п. 2.3 ст. 2 договору позики по закінченню строку, вказаного в п.1.1. цього договору, позичальник зобов'язується протягом наступного дня повернути суму позики.

Згідно п. 2.4. ст. 2 договору позики сума позики або відповідна частина вважається повернутою позичальником в момент передачі готівки позикодавцю.

Відповідно до п. 2.6. ст. 2 договору позики підтвердженням повернення позики є передача розписки позикодавцем позичальнику про одержання виконання зобов'язання по цьому договору в повному обсязі.

Згідно п. 2.7. ст. 2 договору позики підтвердження часткової сплати суми позики є передача розписки позикодавцем позичальнику про одержання часткового виконання зобов'язання.

За змістом п.2.8. ст. 2 договору позики у разі відмови позикодавця від отримання повернутих йому грошей, позичальник вправі передати їх на депозит будь-якої нотаріальної контори, що буде свідчити про своєчасне виконання ним умов цього договору.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 Цивільного кодексу України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та у порядку, що передбачені договором.

На підтвердження укладеного договору безпроцентної ставки, ОСОБА_3 було складено розписку, зі змісту якої вбачається, що останній, на підставі договору позики б/н від 07 червня 2017 року отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у безпроцентну позику у розмірі 660 000,00 грн., які зобов'язався повернути у строк до 30 квітня 2018 року включно.

Відповідно до ст 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій. самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не повернув отримані від позивача кошти у розмірі 660 000,00 грн. в обумовлений у договорі позики строк, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про правомірність заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості.

Таким чином, оскільки відповідач порушив зобов'язання встановлені договором, доказів своєчасної та повної оплати заборгованості за договором позики в матеріалах справи не має, стороною відповідача позовні вимоги визнано, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи відсутність будь-яких заперечень щодо позовних вимог з боку відповідача, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики.

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір, що був сплачений позивачем при звернені до суду у розмірі 6 600,00 грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 525, 526, 527, 530, 533, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 209, 210, 223, 247, 265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрований: АДРЕСА_2) заборгованість за договором позики від 07 червня 2017 року в сумі 660 000 гривень та судовий збір в сумі 6 600 гривень, а всього: 666 600 (шістсот шістдесят шість тисяч шістсот) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повне судове рішення складено 02 квітня 2019 року.

Суддя: