У Х В А Л А

08 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 607/7829/18

провадження № 61-281 ск 19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сімоненко В. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2018 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 27 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат у твердій грошовій сумі по 1 000 грн щомісячно, з дати набуття повноліття до досягнення сином 23 річного віку, 50% уже сплаченої суми оплати за навчання за 2017 - 2018 роки в сумі 14 017,00 грн, та 50% майбутніх внесків за навчання сина, до 15 серпня наступних років 2018- 2019 роки 14 528,75 грн, 2019 - 2010 роки 15 003,75 грн, 2020 - 2021 роки 15 557,50 грн та 2021- 2022 роки 3 150,00 грн на утримання повнолітнього сина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що син сторін навчається на госпрозрахункові основі стаціонарно в ТНЕУ та на заочній формі навчання в КНТЕУ, проживає разом з нею, не працює, оскільки навчається на денній формі, а відповідач ухиляється від утримання власного повнолітнього сина, добровільно не надає матеріальної допомоги, хоча має таку можливість.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06 вересня 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1 000 грн щомісячно у твердій грошовій сумі, починаючи з 29 червня 2018 року і до завершення навчання на денній формі навчання юридичного факультету Тернопільського національного економічного університету, але не довше ніж до досягнення 23 річного віку.

В задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги в частині позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 1000 гривень щомісячно у твердій грошовій сумі, починаючи з 29 червня 2018 року і до завершення навчання на денній формі навчання юридичного факультету Тернопільського національного економічного університету, але не довше ніж до досягнення 23 річного віку, суд виходив з того, що не має необхідності дослідження доказів та констатував, що позов в цій частині підлягає до задоволенню, оскільки відповідачем такі обставини визнані.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення додаткових витрат на оплату навчання повнолітнього сина, суд першої інстанції виходив з того, що у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв'язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються (участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо)), зазначені правовідносини регулюються статтею 199 СК України, відповідно до якої якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Також, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат з оплати навчання за 2017-2018 роки неповнолітнього сина, суд не визнав що вказані витрати зумовлені особливими обставинами, виходячи зі змісту статті185 СК України та відсутності достатніх та належних доказів про проведену оплату навчання у вказаний період.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2018 року в частині відмови у стягненні додаткових витрат на оплату стаціонарного навчання на дитину скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати за стаціонарне навчання неповнолітнього сина в розмірі 12 236,5 грн та 1 057,20 грн на користь держави судового збору.

В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду залишено без змін.

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що апеляційна скарга подана лише в частині оскарження судового рішення щодо відмови у стягненні витрат, які понесені позивачкою на оплату навчання сина у двох вищих навчальних закладах та дійшов висновку, що долучені позивачкою квитанції про оплату за навчання сина відповідно до статті 77 ЦПК є належними доказами, які містять інформацію про предмет доказування. Вказана у вищезазначених письмових доказах інформація є достатньою для висновку, що позивачкою проведено оплату в період недосягнення сином повноліття та зробив наступні висновки.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року виправлено арифметичну помилку в резолютивній частині скороченої постанови Тернопільського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року, а саме суму стягнення додаткових витрат за стаціонарне навчання неповнолітнього сина з 12 236,5 грн на 9 750 грн.

03 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2018 року, постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 27 листопада 2018 року та просила скасувати судові рішення з підстав неповного з'ясування судами всіх обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення, що призвело на її думку до прийняття незаконних та необґрунтованих судових рішень.

Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частина перша статті 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи і справи, що виникають з трудових відносин, а згідно частини другої цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження).

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені в частині третій статті 274 ЦПК України, а саме: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Як вбачається з розміру сплаченого судового збору, змісту судових рішень у справі заявлено позовні вимоги про стягнення аліментів та додаткових витрат, правове регулювання та застосування норм матеріального права не представляє складності.

Крім того, відповідно до частини першої статі 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження;

У цій справі обставин, передбачених частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389 та частиною першою статі 411 ЦПК України, за наявності яких судові рішення в малозначних справах підлягають касаційному оскарженню або обставин, за яких судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню не встановлено.

Крім того, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, позицій сторін в процесі розгляду, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу та відсутності касаційної скарги відповідача, справа не має фундаментального значення для формування правозастосовчої практики.

З огляду на викладене та відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389, пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження в даній справі слід відмовити.

Керуючись пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2018 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 27 листопада 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Сімоненко