Постанова

Іменем України

23 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 2-606/2008

провадження № 61-46562св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Лозівська сільська рада Петропавлівського району Дніпропетровської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітіної Т. П., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Лозівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області про визнання права власності на спадкове майно.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , якій на праві власності належала земельна ділянка (пай № НОМЕР_1 ) площею 4,24 га, що розташована на території Лозівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області та майновий пай у Колективному сільськогосподарському підприємстві «Дружба» (далі - КСП «Дружба») на загальну суму 7 343 грн. За життя 16 листопада 2006 року, ОСОБА_2 склала заповіт, яким все належне їй на момент смерті майно заповіла ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 у визначений законом строк не звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадщини після смерті ОСОБА_2 , крім того, на теперішній час відмовився від спадщини на його користь, проте нотаріус відмовляється зареєструвати його заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки (паю № НОМЕР_1 ) площею 4,24 га, що розташована на території Лозівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області та майновий пай у КСП «Дружба» на загальну суму 7 343 грн, які належали ОСОБА_2 на праві власності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2008 року у складі головуючого судді Ніколаєвої І. К. позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, а саме на земельну ділянку (пай № НОМЕР_1 ), загальною площею 4,24 га, що розташована на території Лозівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, яка належала ОСОБА_2 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ДП № 050542 та майновий пай у КСП «Дружба» на загальну суму 7 343 грн, який належав спадкодавцю ОСОБА_2 на підставі свідоцтва № 328, виданого на підставі рішення загальних зборів КСП «Дружба» від 26 червня 2000 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю та обґрунтованістю позовних вимог.

Вказане рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3 , який не брав участі у справі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2008 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб, які мають брати участь у справі, не залучив до участі у справі ОСОБА_3 , який є спадкоємцем ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно заповіту останньої, чим порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права та невірне тлумачення норм матеріального права, унаслідок чого безпідставно поновлено ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення суду та задоволено його апеляційну скаргу, при цьому не враховано, що ОСОБА_3 не звертався до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно і не здійснював будь-яких інших заходів для реалізації своїх спадкових прав.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У поданому в грудні 2018 року відзиві, ОСОБА_3 просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що його, як спадкоємця за заповітом після смерті ОСОБА_2 та спадкоємця за законом першої черги, який фактично прийняв спадщину, оскільки проживав із спадкодавцем на час його смерті безпідставно не було залучено судом першої інстанції до участі у справі за позовом ОСОБА_1 , який заявлено останнім з метою заволодіння спадщиною після смерті ОСОБА_2 - баби ОСОБА_3 , який крім іншого є інвалідом другої групи з дитинства.

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , якій належали на праві власності земельна ділянка (пай № НОМЕР_1 ), загальною площею 4,24 га, що розташована на території Лозівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ДП № 050542 та майновий пай у КСП «Дружба» на загальну суму 7 343 грн, на підставі свідоцтва № 328, виданого на підставі рішення загальних зборів КСП «Дружба» від 26 червня 2000 року.

За життя, ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Лозівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області 16 листопада 2006 року, відповідно до якого належну їй на праві власності земельну ділянку заповіла ОСОБА_3 .

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що він є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , проте позбавлений можливості розпоряджатися спадковим майном, оскільки ним та ОСОБА_3 пропущено строк для отримання спадщини.

Проте даних про те, що позивач звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини чи отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , а також доказів подання ОСОБА_3 нотаріусу заяви про відмову від спадщини, матеріали справи не містять.

Разом з тим, постановою завідувача Петропавлівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 07 листопада 2017 року ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 через відсутність правовстановлюючого документу на земельну ділянку.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За правилами частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 10 ЦПК України 2004 року).

Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Разом з тим, положеннями частини 4 статті 10 ЦПК України 2004 року на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 33 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Згідно пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) якщо спір не врегульовано суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Втім судом першої інстанції, в порушення статей 33, 130 ЦПК України 2004 року (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) не вирішено питання щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки.

Тому апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову через незалучення до участі у справі ОСОБА_3 , як спадкоємця ОСОБА_2 , щодо спадкового майна якої виник даний спір.

При цьому, відмова у задоволенні позову за вказаних підстав, не позбавляє позивача права повторно звернутися до суду із цим позовом до належного відповідача.

З урахуванням викладеного є безпідставними доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про помилковість висновків суду апеляційної інстанції щодо необхідності залучення до участі у справі, в якості відповідача ОСОБА_3 .

Доводи касаційної скарги щодо застосування судом норм матеріального права на увагу не заслуговують, оскільки рішення суду першої інстанції було скасовано у зв`язку із порушенням норм процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення. Розгляд справи по суті спору апеляційним судом проведено не було, як не було й надано правового висновку щодо обґрунтованості чи необґрунтованості позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко