Справа № 461/1444/18 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/2521/19 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 червня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У березні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі ПАТ КБ) «ПриватБанк», в подальшому, перейменоване на акціонерне товариство комерційний банк (далі АТ КБ) «ПриватБанк», звернувся до суду з позовом (а.с. 3-6), в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по відсотках за кредитним договором №б/н від 10.01.2008 року за період з 31.07.2017 року по 31.12.2017 року у розмірі 97380 грн. 13 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 10.01.2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до п.п.3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Підписом на заяві позичальник підтвердив, що його заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, викладеними на банківському сайті, становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Відповідач не погасив своєчасно заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим станом на 31.12.2017 року утворилась заборгованість у розмірі 399706 грн. 51 коп., яка складається з наступного: 14908 грн. 43 коп. заборгованість за кредитом; 379505 грн. 62 коп. заборгованість по відсотках за користування кредитом; 5292 грн. 46 коп. заборгованість за пенею та комісією.

Від цієї суми позивач віднімає суму, яка була стягнута з відповідача рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 20.02.2014 року, 19839 грн. 20 коп., з яких: 14908 грн. 43 коп. заборгованість за кредитом; 3217 грн. 40 коп. заборгованість по відсотках за користування кредитом; 292 грн. 46 коп. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина); 920 грн. 91 коп. штраф (процентна складова), і, враховуючи право вимоги кредитора щодо повернення боржником всієї суми заборгованості або будь-якої її частини, вважає за необхідне стягнути з відповідача лише 97380 грн. 13 коп., що становить розмір заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами, нарахованими за період з 31.07.2017 року по 31.12.2017 року.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 18 червня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 у користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 10.01.2008 року в розмірі 97380 грн. 13 коп. та 1762 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , просить його скасувати з підстав недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обгрунтовує тим, що в матеріалах справи немає доказів, які б свідчили про укладення між сторонами в належній формі договору про надання банківський послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису апелянта про ознайомлення та погодження із ними. Зазначає, що це дає можливість банку надавати суду Умови та Правила в будь-якій редакції та стверджувати, що вони погоджені з відповідачем.

Звертає увагу, що вказівка у заяві на видачу кредиту про ознайомлення позичальника з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом позичальника, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження позичальника саме з такою редакцією умов, на якій наполягає банк, тому апелянт вважає, що умови кредитування, на які посилається позивач, не були з ним узгоджені, а тому Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору кредиту.

Крім того, зазначає, що з наданого позивачем розрахунку заборгованості неможливо перевірити правильність її нарахування, до того ж, визначений розмір процентів у розрахунку є нереально завищеним та неспівмірним із самою сумою кредиту. Також зазначає, що розрахунок не є належно оформленим: у ньому не вказано посадових осіб, які його сформували, він не скріплений печаткою банку, не містить даних про вид договору, реквізитів разрахункових рахунків, виду та номеру платіжної картки.

Просить врахувати, що всупереч вимогам ч.4 ст.55 Закон України «Про банки та банківську діяльність», позивач, не повідомивши позичальника, в односторонньому порядку змінив відсоткову ставку з 22,8% до 43,2%.

Наголошує, що спірна заборгованість нарахована позивачем після закінчення строку дії платіжної картки, оскільки згідно з інформації, яка міститься на картці, а також у листі банку, адресованому суду, строк дії картки зазначено до останнього дня 09.2015 року, тобто саме з останнього дня 09.15 року банк втрачає право на нарахування процентів, неустойки, пені, комісії та інш. за кредитним договором. В такому випадку, позивач має право на стягнення встановленого індексу інфляції за весь час прострочення а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Зазначає, що суд першої інстанції вирішив спір без урахування правових висновків Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 10.12.2019 року, є дата складення повного судового рішення 20.12.2019 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.01.2008 року відповідач ОСОБА_1 отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 1500 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.15).

Строк дії виданої відповідачеві платіжної картки закінчився останнього дня 09.2015 року (а.с.75).

Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 20.02.2014 року (а.с.7) з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 10.01.2008 року у розмірі 19839 грн. 20 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем не спростований, згідно заяви відповідача на отримання кредиту, його було ознайомлено з усіма Умовами та Правилами надання банківських послуг, отже, вимога банку про стягнення заборгованості за процентами за кредитним договором у зв`язку із порушенням позичальником своїх зобов`язань ґрунтується на вимогах закону та умовах договору, укладеного між сторонами.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до частини першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Враховуючи викладене й те, що у підписаній відповідачем заяві не передбачено сплати позичальником процентів за користування кредитними коштами у такому розмірі, як просить стягнути позивач з відповідача за вказаним позовом, посилаючись на Умови та Правила надання банківських послуг, і нарахування таких процентів відповідачем заперечується, колегія суддів, із урахуванням наведених вище норм матеріального права та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.07.2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), доходить висновку про незаконність нарахування позивачем процентів за користування кредитними коштами у вказаному розмірі за названим кредитним договором.

Крім того, за змістом ст.ст.526, 530 ч.1, 610 та 612 ч.1 ЦК України, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, норма якої застосовується й до кредитних правовідносин, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладені вище норми матеріального права, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18), дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України про дострокове повернення кредиту та нарахованих на день пред`явлення такої вимоги процентів за користування кредитом.

Після цього, кредитодавець має право лише на стягнення з боржника інфляційних втрат (якщо кредит було надано в національній валюті в гривнях) та трьох процентів річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до статті 625 ЦК України.

Верховний Суд вважає, що в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, з огляду на наведені вище норми матеріального права й правові позиції Великої Палати Верховного Суду, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, оскільки відсотки за користування кредитом нараховані позивачем незаконно, крім того, відсотки нараховані за період після спливу строку дії платіжної картки (закінчення строку кредитування), а також після пред`явлення позивачем вимоги про дострокове стягнення кредиту, яка була задоволена рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 20.02.2014 року.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача та відмовою у задоволенні позовних вимог позивача, судові витрати, понесені відповідачем ОСОБА_1 по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2643 грн., підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 18 червня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсотках за кредитним договором №б/н від 10.01.2008 року у розмірі 97380 гривень 13 копійок відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (м.Київ, вул.Грушевського, 1Д, ) у користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2643 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 20 грудня 2019 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.