Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 740/3240/18

провадження № 61-13512св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області,

третя особа - Міністерство юстиції України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 березня 2019 року у складі судді Олійника В. П. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 12 червня 2019 року у складі колегії суддів: Скрипки А. А., Лакізи Г. П., Харечко Л. К.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, третя особа - Міністерство юстиції України, про зняття арешту з майна, в якому просив зняти арешт з усього рухомого та нерухомого майна, яке йому належить, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01 серпня 2013 року ВП № 38603902, винесеною заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Ковалем В. О.

Вимоги заявленого позову ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що у провадженні відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області перебувало виконавче провадження ВП № 38603902 щодо виконання постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про стягнення солідарно, зокрема з ОСОБА_1 , на користь держави в особі Державної виконавчої служби України 3 385 473,35 грн виконавчого збору. Під час виконання вказаної постанови про стягнення виконавчого збору заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01 серпня 2013 року, відповідно до якої накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 Постанова про стягнення виконавчого збору була винесена на підставі того, що позивач не виконав приписи виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2009 року про стягнення солідарно, зокрема з ОСОБА_1 , на користь Акціонерного банку «Синтез» заборгованості у розмірі 33 853 003,47 грн, 1 700,00 грн державного мита, 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

03 червня 2014 року винесено постанову про повернення виконавчого документа - постанови про стягнення виконавчого збору від 12 червня 2013 року № 33468495 стягувачу - державі в особі Державної виконавчої служби України на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV, а саме: через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення і здійснення державним виконавцем заходів щодо розшуку такого майна, які виявились безрезультатними.

Після повернення виконавчого документа стягувач повторно не звертався із заявою про відкриття виконавчого провадження, а також не подавав на виконання постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 12 червня 2013 року. У відповіді Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 23 лютого 2018 року зазначено про знищення виконавчого провадження ВП № 33468495.

На звернення позивача від 03 жовтня 2017 року, 24 січня 2018 року щодо зняття арешту відповідач листом від 25 січня 2018 року заперечує проти зняття арешту. Вказане перешкоджає позивачу розпоряджатись своєю власністю. При цьому ОСОБА_1 вказує, що після 03 червня 2015 року строк на пред`явлення постанови про стягнення виконавчого збору є пропущеним.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV) виконавче провадження не є закінченим, після чого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною першою статті 50 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV, при цьому стягувач має право повторно пред`явити виконавчий документ до виконання. Виконавчий збір згідно з постановою від 12 червня 2013 року № 33468495, яка є чинною станом на час розгляду справи, ОСОБА_1 не сплачений, тобто позивачем не виконаний обов`язок з виконання рішення державного виконавця у встановленому порядку. Також у постанові про повернення виконавчого документа від 03 червня 2014 року зазначений строк його повторного пред`явлення до виконання - до 03 червня 2015 року, і стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, що передбачено Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) та Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 12 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 березня 2019 року змінено в частині мотивів та підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що стягувачем у виконавчому провадженні є держава в особі Державної виконавчої служби України, а заявляючи позовні вимоги про зняття арешту з майна, позивач не залучає Міністерство юстиції України, що є правонаступником Державної виконавчої служби України, до участі в справі як відповідача, при цьому вирішення цього спору зачіпає права та інтереси Міністерства юстиції України.

За наявності вказаного процесуального порушення доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та ухвалення судового рішення про задоволення вимог позовної заяви ОСОБА_1 не підлягають перевірці та не впливають на висновок про відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому приписами ЦПК України не передбачено залучення судом до участі у справі відповідача на стадії апеляційного розгляду справи, позивач самостійно визначається із колом осіб, які є відповідачами у справі.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 березня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 12 червня 2019 року у вищевказаній справі, в якій позивач, з урахуванням уточнень, що надійшли у вересні 2019 року на виконання ухвали Верховного Суду від 31 липня 2019 року про усунення недоліків, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги повністю, покласти судові витрати на відповідача.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення на припущеннях про те, що можливо відповідач поновить строки на подання відповідної постанови до виконання, однак не надав належної оцінки тим фактам, що: постанова про стягнення виконавчого збору знищена разом з матеріалами виконавчого провадження, після пропущення строку на повторне пред`явлення виконавчого документа пройшло майже 4 роки, фактично арешти на майно позивача існують безстроково, не забезпечуючи виконання жодного виконавчого документа, а лише порушуючи право власності ОСОБА_1 , заборгованість перед банком була погашена добровільно без примусового виконання, що і стало підставою завершення виконавчого провадження шляхом повернення виконавчого листа без виконання стягувачу, що свідчить про безпідставність винесення постанови про стягнення виконавчого збору. Також заявник посилається на інші справи № 369/3031/18 та № 369/3032/18, з аналогічними обставинами, але щодо іншого солідарного боржника, згідно з якими суди захистили право одного солідарного боржника, а право власності іншого (позивача у цій справі) залишається незахищеним у зв`язку із залишенням арештів на майно.

Щодо постанови апеляційного суду заявник зазначає, що апеляційний суд не врахував того, що боржник і є особою, права якої порушені, що не дає можливості позивачу звернутися з позовом, дотримуючись вимог пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», розділу VІІ Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV), і тому позивач звернувся саме до Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області як до органу, який накладав арешт та має повноваження його зняти. При цьому Міністерство юстиції має можливість захистити свої права та інтереси, оскільки таке право надано йому процесуальним законодавством України.

Від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 березня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 12 червня 2019 року, витребувано матеріали справи з Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанова апеляційного суду - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12 липня 2012 року постановою ВП № 33468495 головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Вовченка О. В. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-2990/09, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області 18 листопада 2009 року, про стягнення солідарно, зокрема з ОСОБА_1 , на користь Акціонерного банку «Синтез» 33 853 003,47 грн заборгованості, 1 700,00 грн державного мита, 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

12 червня 2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Кедою М. В. винесено постанову ВП № 33468495 про стягнення з боржника виконавчого збору, якою постановлено стягнути солідарно з боржника ОСОБА_1 . 3 385 473,35 грн виконавчого збору, де стягувач - держава в особі Державної виконавчої служби України.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Кеди М. В. від 12 червня 2013 року на підставі пункту 1 частини першої статті 47, статті 50 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIVвиконавчий лист № 2-2990 від 18 листопада 2009 року повернуто стягувачу - Акціонерному банку «Синтез» у зв`язку з поданням ним заяви про повернення виконавчого документа без виконання на підставі пункту 1 частини першої статті 47 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV.

25 червня 2013 року заступником начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області Ковалем В. О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 38603902 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 12 червня 2013 року № 33468495, виданої старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Кедою М. В. про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної виконавчої служби України виконавчого збору в розмірі 3 385 473,35 грн.

Постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області Коваля В. О. від 01 серпня 2013 року ВП № 38603902 при примусовому виконанні постанови про стягнення виконавчого збору № 33468495, виданої 12 червня 2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Кедою М. В. про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної виконавчої служби України виконавчого збору у розмірі 3 385 473,35 грн, постановлено: накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення - 3 385 473,35 грн; заборонити здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_1 , лише в межах суми боргу. Арешт накладено з моменту надходження постанови.

03 червня 2014 року постановою ВП № 38603902 заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області Коваля В. О. про повернення виконавчого документа стягувачеві встановлено, що у боржника ОСОБА_1 відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення, і здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. На підставі пункту 2 частини першої статті 47 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIVпостанову про стягнення виконавчого збору від 12 червня 2013 року № 33468495, видану старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Кедою М. В. про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної виконавчої служби України виконавчого збору у розмірі 3 385 473,35 грн повернуто стягувачу.

Згідно з відповіддю відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 23 лютого 2018 року виконавче провадження № 33468495 знищено відповідно до акта про вилучення виконавчих проваджень для знищення, затвердженого 27 лютого 2017 року.

За змістом відповіді відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 27 лютого 2019 року відповідно до акта вилучення виконавчих проваджень для знищення від 26 лютого 2018 року виконавче провадження АСВП № 38603902 з виконання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 12 червня 2013 року № 33468495 знищено у зв`язку із закінченням строків зберігання.

Нормативно-правове обґрунтування

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV).

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом (частина перша статті 28 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV).

Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 47 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача; у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV).

Відповідно до частини першої статті 49 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Наслідки завершення виконавчого провадження передбачені статтею 50 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV, зокрема: у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно з частиною другою статті 57 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIVарешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею статті 49 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження.

Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку по суті заявленого позову та обґрунтовано відмовили у його задоволенні.

При цьому апеляційним судом враховано, що в межах виконавчого провадження ВП № 33468495, відкритого 12 червня 2013 року, на підставі виконавчого листа № 2-2990/09, виданого 18 листопада 2009 року Києво-Святошинським районним судом Київської області, про стягнення солідарно з боржника ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 3 385 473,35 грн, стягувачем є держава (в особі Державної виконавчої служби України).

Так само в межах виконавчого провадження ВП № 38603902, відкритого на підставі постанови про стягнення виконавчого збору № 33468495, виданої 12 червня 2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Кедою М. В., про стягнення солідарно з ОСОБА_2 виконавчого збору в розмірі 3 385 473,35 грн, стягувачем зазначена держава в особі Державної виконавчої служби України.

У свою чергу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови (з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності).

Міністерство юстиції України залучено в якості третьої особи до участі у справі № 740/3240/18, але не відповідача, тобто, пред`являючи позов, позивач неправильно визначився з колом відповідачів, адже особа, яка є правонаступником стягувача в межах виконавчого провадження ВП № 38603902, дійсно є зацікавленою особою, яка може бути позбавлена чи обмежена у своїх правах чи інтересах в результаті розгляду справи.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відповідачем у цивільному судочинстві має бути особа, якій не просто пред`явлено позов, а яка має відповідати за цим позовом.

Оскільки суд першої інстанції з власної ініціативи, а також і учасники процесу не порушували питання щодо залучення співвідповідача або заміни неналежного відповідача у справі, апеляційний суд правильно дійшов висновку про необхідність зміни мотивів та підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , не скасовуючи правильне по суті рішення суду першої інстанції, яким у позові відмовлено.

Доводи касаційної скарги про те, що постанова про стягнення виконавчого збору знищена разом з матеріалами виконавчого провадження спростовуються тим, що законодавець не пов`язує із цим автоматичне зняття арешту з коштів.

Доводи касаційної скарги про те, що фактичноарешти на майно позивача існують безстроково, відхиляються, оскільки Законом України «Про виконавче провадження» передбачені підстави, за яких відбувається зняття арешту з майна (коштів) боржника, при цьому позивач не позбавлений права звернутися до суду повторно, з урахуванням зазначеного в оскаржуваних рішеннях, оскільки у всіх інших випадках, не врегульованих цим Законом, арешт може бути знятий за рішенням суду.

Посилання в касаційній скарзі на те, що заборгованість перед банком була погашена добровільно без примусового виконання, що і стало підставою завершення виконавчого провадження шляхом повернення виконавчого листа без виконання стягувачу, що свідчить про безпідставність винесення постанови про стягнення виконавчого збору, не приймається колегією суддів, оскільки це не було підставою позову та не розглядалось судами попередніх інстанцій.

Посилання заявника на інші справи № 369/3031/18 та № 369/3032/18 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки стосуються іншого кола суб`єктів, ніж у справі № 740/3240/18, що переглядається.

Доводи заявника про те, що апеляційний суд не врахував того, що він і є особою, права якої порушені, що не дає можливості позивачу звернутися з позовом, дотримуючись вимог пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» та розділу VІІ Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV) не спростовують правильних по суті висновків суду.

Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 березня 2019 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Чернігівського апеляційного суду від 12 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний Г. І. Усик
В. В. Яремко