ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року

м.Суми

Справа №576/698/18

Номер провадження 22-ц/816/146/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

позивача - ОСОБА_1, представників відповідачів: Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру - Юдіної Ірини Валеріївни, Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України - Остапчук Ольги Сергіївни,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24 жовтня 2018 року в складі судді Сапона О.В., ухваленого в м. Глухів,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до управління Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, третя особа: ОСОБА_5, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення грошових сум, відшкодування моральної шкоди, визнання дій протиправними і зобов'язання вчинити певні дії.

Вимоги позову обґрунтовано тим, що з 10 травня 2017 року вона працювала в Миколаївському науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України на посаді заступника директора. Наказом керівника експертної служби МВС України від 12 березня 2018 року її було звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України через скорочення штату працівників.

Позивач вважає наказ про її звільнення протиправним і незаконним, так як її звільнення відбулось в період тимчасової непрацездатності, а сама процедура звільнення пройшла з порушенням норм трудового законодавства, оскільки їй не були запропоновані всі наявні вакантні посади та не враховано її переважного права на залишення на роботі. Крім того, позивач вважає, що її було звільнено з посади внаслідок упередженого ставлення до неї з боку керівництва Миколаївського НДЕКЦ.

Позивач також посилалась на те, що через упереджене ставлення та дискримінацію щодо неї відповідач незаконно, систематично і безпідставно позбавляв її премії у жовтні, листопаді та грудні 2017 року, а також преміювання за результатами 2017 року.

Крім того, як вважає позивач, внаслідок протиправних дій відповідача їй було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала внаслідок тривалого позбавлення її частини заробітної плати, незаконного звільнення, ненадання їй соціальної відпустки як ветерану війни, у приниженні її честі та гідності, тому вона просила стягнути на свою користь заподіяну моральну шкоду на суму 70000 грн.

За таких обставин, позивач просила суд визнати протиправним та скасувати наказ керівника Державного НДЕКЦ про звільнення її з посади заступника директора Миколаївського НДЕКЦ, поновити її на раніше займаній посаді, скасувати накази директора Миколаївського НДЕКЦ про позбавлення її премії за жовтень, листопад, грудень 2017 року, а також за результатами 2017 року та стягнути недоплачені за цими наказами суми премій. Крім того, вона просила визнати незаконними дії відповідача Миколаївського НДЕКЦ щодо ненадання їй додаткової відпустки, зобов'язати його надати таку відпустку та зобов'язати Миколаївський НДЕКЦ надати їй відповідь на звернення від 07 лютого 2018 року та від 05 березня 2018 року щодо наявності вакантних посад в установі і стягнути із відповідача Миколаївського НДЕКЦ середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Також позивач просить визнати дії відповідача Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України такими, що перешкоджали виконанню нею своїх службових повноважень та протиправним умисним відстороненням її від роботи; визнати відповідача Миколаївський НДЕКЦ МВС України таким, що з особистих мотивів, за прямим умислом, вмотивованим упередженням, своєю поведінкою та вчиненими діями здійснював дискримінацію, підбурювання до дискримінації, порушував рівні можливості і поводження в галузі праці, застосовував обмеження у визнанні, реалізації і користуванні її правами; визнати дії відповідача Миколаївського НДЕКЦ МВС України умисними та такими, що передбачали і бажали настання позивачці шкоди і свідомо її допускали.

Не погодившись з позовними вимогами, Миколаївський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України пред'явив до ОСОБА_1 зустрічний позов, у якому просив зобов'язати останню надати литок непрацездатності серії НОМЕР_1, виданий 23 березня 2018 року Міською лікарнею швидкої медичної допомоги (т. 1, а.с. 196-198).

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначав, що позивач у день звільнення не повідомляла про наявність у неї стану тимчасової непрацездатності, так як перебувала на роботі і була ознайомлена з наказом про своє звільнення. При цьому, оригінал листка непрацездатності позивач відповідачу так і не надала.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

Вказане рішення суду позивач оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не урахував обставини того, що незважаючи на її тривалу роботу в експертній службі МВС України та неодноразові нагороди і заохочення, відповідач у жовтні-грудні 2017 року позбавляв її 100% встановленої премії за порушення, які вона не вчиняла, а з наказами про позбавлення премії не ознайомлював. Також відповідач не ознайомив її з наказом про скорочення, хоча попередив про це 09 січня 2018 року, а процедура скорочення відбулась з порушенням строків надання профспілковим організаціям інформації щодо цих заходів, однак, суд першої інстанції залишив поза увагою вказані обставини. Крім того, позивач звертає увагу на те, що відповідач не запропонував їй вакантні посади, на які вона розраховувала відповідно до її освіти та кваліфікації. В апеляційній скарзі також йдеться і про те, що звільнення позивача з роботи відбулось у період її тимчасової непрацездатності, незважаючи на те, що вона письмово повідомляла відповідача про свою тимчасову непрацездатність, а обставини того, що вона у день звільнення перебувала на роботі не відповідають дійсності.

При цьому, на думку позивача, суд першої інстанції не розглянув її позовні вимоги щодо дискримінації, упередженого ставлення до неї відповідача, перешкоджання у виконанні її повноважень та незаконного відсторонення від роботи.

Від відповідача Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України в установлений судом строк надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому той, посилаючись на врахування судом першої інстанції всіх обставин справи, дотримання норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому, зазначає, що запропонував позивачу всі наявні вакантні посади, які відповідали її освіті, кваліфікації та досвіду роботи. Натомість, як вважає відповідач, ті посади, на зайняття яких претендувала позивач, про що зазначено в апеляційній скарзі, не відповідають її освіті, освітньо-кваліфікаційному рівню та досвіду.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне, на думку позивача, позбавлення її премії, то відповідач зауважив, що підставами для позбавлення позивача премії слугувало неналежне виконання функціональних обов'язків, тому рішення керівника про позбавлення її премії були співмірними з допущеними нею порушеннями, винесені в межах його повноважень та на підставі діючих нормативно-правових актів.

Від іншого учасника справи Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру у встановлений судом строк також надійшов відзив на апеляційну скаргу не надходив, в якому ставиться питання про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 про задоволення апеляційної скарги та пояснення представників ДНДЕКЦ Юдіної І.В. та Миколаївського НДЕКЦ МВС України Остапчук О.С. - про залишення оскарженого рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 10 травня 2017 року позивач ОСОБА_1 працювала в Миколаївському науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України на посаді заступника директора (т. 1, а.с. 22, 23-27).

Відповідно до організаційної структури та схеми підпорядкування структурних підрозділів Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, затвердженого наказом директора цього центру від 11 травня 2017 року за № 51о/д організаційну структуру керівництва Миколаївського НДЕКЦ складали посади директора центру, заступника директора центру, яку займала позивач, заступника директора центру-завідувача відділу забезпечення центру та заступника директора центру-завідувача відділу криміналістичних видів досліджень (т. 1, а.с. 38, 39, 40-45).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 26 грудня 2017 року № 1074 «Про організаційно-штатні зміни в науково-дослідних установах МВС» був затверджений перелік змін у штатах МВС, в тому числі, у Миколаївському науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України, відповідно до якого посада заступника директора центру, яку займала позивач, мала бути скорочена (т. 2, а.с. 52, 53-55).

На підставі зазначеного, директором Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України 02 січня 2018 року були затверджені зміни до штатного розпису Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, у якому відображено скорочення 1 одиниці, а саме: штатної посади заступника директора центру (т. 2, а.с. 61).

Як вбачається зі змін до штатного розпису Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України на 2018 рік, затвердженого 01 квітня 2018 року директором Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, його керівництво очолюють: директор центру, заступник директора центру-завідувач відділу забезпечення діяльності центру та заступник директора центру-завідувач відділу криміналістичних видів досліджень, тобто, посада заступника директора центру не була передбачена (т. 2, а.с. 63-65).

У зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці 09 січня 2018 року ОСОБА_1 було письмово попереджено про наступне вивільнення не пізніше ніж за 2 місяці внаслідок скорочення її посади та одночасно було запропоновано іншу роботу за наступними посадами: старший судовий експерт сектору технічних досліджень документів та почерку відділу криміналістичних видів досліджень (тимчасово, до виходу основного працівника з відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) та старший судовий експерт сектору дактилоскопічних видів досліджень та обліків відділу криміналістичних видів досліджень (тимчасово, до виходу основного працівника з відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), про що її того ж дня, тобто 09 січня 2018 року було ознайомлено під підпис, що підтверджується відповідним попередженням (т. 1, а.с. 118-119).

Крім того, 12 січня 2018 року позивачу було запропоновано посаду фахівця сектору документального забезпечення та поінформовано про наявність вакантної посади водія автотранспортних засобів сектору експертно-криміналістичного центру МВС України, а 30 січня 2018 року ОСОБА_1 пропонувались вакантні посади заступника завідувача відділу товарознавчих досліджень та оціночної діяльності; головного судового експерта відділу товарознавчих досліджень та оціночної діяльності; старшого судового експерта відділу товарознавчих досліджень та оціночної діяльності; судового експерта відділу товарознавчих досліджень та оціночної діяльності, а також їй було повідомлено, що є вакантна посада провідного фахівця сектору матеріально-технічного забезпечення відділу забезпечення діяльності центру. Про наявність зазначених вакантних посад позивач була ознайомлена під підпис, однак від запропонованих посад вона відмовилась (т. 1, а.с. 47, 48, 126-127, 128-129).

Наказом керівника експертної служби МВС України від 12 березня 2018 року за № 28 ЕС о/с позивача було звільнено з посади заступника директора Миколаївського НДЕКЦ на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України через скорочення штату працівників (т. 1, а.с. 28).

Відповідно до листка непрацездатності серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 10 березня 2018 року по 23 березня 2018 року перебувала на стаціонарному лікуванні в міській лікарні швидкої медичної допомоги (т. 1 а.с. 222).

Разом з тим, 12 березня 2018 року комісією у складі працівників Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України був складений акт про те, що того ж дня, тобто 12 березня 2018 року, заступник директора Миколаївського НДЕКЦ ОСОБА_1 прибула на роботу о 09-годині і станом на 11-годину 00 хв. перебувала на своєму робочому місці у приміщенні № 203, що підтверджується також доповідними записками т.в.о. директора ОСОБА_6, фахівця групи кадрового забезпечення ОСОБА_7, фахівця сектору організаційно-методичного забезпечення та організації наукової роботи відділу забезпечення діяльності центру ОСОБА_8, старшого судового експерта групи мистецтвознавчих та психологічних досліджень відділу досліджень у сфері інформаційних технологій ОСОБА_9 та завідувача сектору документального забезпечення ОСОБА_10 (т. 1, а.с. 121, 122, 123, 124, 125, т. 2, а.с. 100).

Крім того, 12 березня 2018 року комісією у складі працівників Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України був складений акт про те, що того ж дня ОСОБА_1 було ознайомлено зі змістом наказу експертної служби від 12 березня 2018 року № 28 ЕС о/с про її звільнення в кабінеті № 203 Миколаївського НДЕКЦ, але підписати його вона відмовилась (т. 2, а.с. 99).

Під час розгляду даної справи в суді першої інстанції 22 червня 2018 року керівником Експертної служби МВС України був виданий наказ за № 54 ЕС о/с, яким були внесені зміни до наказу Експертної служби від 12 березня 2018 року за № 28 ЕС о/с у частині дати звільнення заступника директора Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_1 відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (через скорочення штату працівників) та визначено, що датою звільнення є 24 березня 2018 року (т. 3, а.с. 21).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України відбулись зміни в організації виробництва і праці, що призвело до скорочення штату працівників, зокрема, скорочено посаду заступника директора центру, яку займала позивач. При цьому, суд встановив, що позивачу були запропоновані вакантні посади відповідно до її освіти, кваліфікації та досвіду, від яких остання відмовилась, а також те, що під час вивільнення ОСОБА_1 не було порушено вимог трудового законодавства, зокрема, ст. 49-2 КЗпП України. Також суд вказав, що позивач не повідомила роботодавця про тимчасову непрацездатність. Разом з тим, після отримання відповідачем даних про тимчасову непрацездатність позивача Державним науково-дослідним експертно-криміналістичним центром були внесені відповідні зміни в наказ щодо дати звільнення позивача з роботи.

Також суд відмовив у задоволенні вимог позивача щодо ненадання їй додаткової відпустки та відповідей на її запити на адресу відповідача, пославшись на їх необґрунтованість.

Крім того, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування наказів про позбавлення позивача премії та стягнення недоплачених у зв'язку з цим грошових коштів, пославшись на те, що прийняття відповідачем вказаних наказів є співмірним із допущеними нею порушеннями виконання своїх функціональних обов'язків, в межах наданих йому повноважень та на підставі нормативно-правових актів.

Дійшовши вказаних висновків щодо відсутності порушення трудових прав позивача, суд першої інстанції відмовив у задоволенні похідних позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, вказавши, що вказані вимоги є безпідставними.

Також, установивши, що не мало місця порушення відповідачами трудових прав позивача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання фактів перешкоджання позивачці виконанню своїх службових повноважень, протиправного відсторонення її від роботи, визнання дій відповідачів дискримінаційними, порушення рівних можливостей і поводження в галузі праці, застосування обмежень в її трудових правах.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні і зустрічних позовних вимог Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України до ОСОБА_1 про зобов'язання вчинити дії, однак, ураховуючи, що рішення суду в цій частині не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України воно і не є предметом апеляційного перегляду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Виходячи з вимог ч.ч. 1, 2 та 3 статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

У частині 1 статті 42 КЗпП України йдеться про те, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року, із наступними змінами і доповненнями, роз'яснив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

В усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату працівників.

Так, з організаційної структури та схеми підпорядкування структурних підрозділів Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України станом на 11 травня 2017 року вбачається, що організаційну структуру керівництва Миколаївського НДЕКЦ складали посади директора центру, який мав трьох заступників, а саме: заступника директора центру, яку займала позивач, заступника директора центру-завідувача відділу забезпечення центру та заступника директора центру-завідувача відділу криміналістичних видів досліджень. У той же час, після затвердження змін до штатного розпису Миколаївського НДЕКЦ станом на 2018 рік у ньому відсутня посада заступника директора центру внаслідок її скорочення (т. 1, а.с. 38-45, т. 2, а.с. 52, 53-55).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачу неодноразово пропонувались інші вакантні посади, які з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду вона мала право виконувати, однак від яких остання відмовилась (т. 1, а.с. 118-119, 126-127, 128-129).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивач мала певні переваги перед іншими працівниками щодо залишення на роботі, а також розраховувала на інші посади, які відповідач їй не запропонував, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії диплома спеціаліста серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 закінчила у 1998 році Глухівський педагогічний інститут ім. С.М. Сергєєва-Ценського Сумської області і отримала повну вищу освіту за спеціалізацією «Трудове навчання і профорієнтація» та здобула кваліфікацію вчителя трудового навчання, методиста з профорієнтації (т. 1, а.с. 81), а згідно з копією диплома спеціаліста серії НОМЕР_3 вона закінчила у 2009 році Київський національний університет внутрішніх справ і отримала повну вищу освіту за спеціалізацією «Правознавство» та здобула кваліфікацію юриста (т. 1, а.с. 80).

Разом з тим, як вбачається з кваліфікаційних вимог посадових інструкцій завідувача сектору імунологічних, цитологічних видів досліджень та досліджень волосся відділу біологічних досліджень, завідувача сектору організаційно-методологічного забезпечення та організації наукової роботи відділу забезпечення діяльності Миколаївського НДЕКЦ, а також завідувача відділу товарознавчих досліджень та оціночної діяльності, на посади яких претендувала позивач, у неї відсутня відповідна освіта та кваліфікація судового експерта з правом проведення відповідних експертиз для зайняття цих посад (т. 2, а.с. 83-84, 148; т. 3, а.с. 4-5, 17-18).

Твердження позивача про переважне право на залишення на роботі спростовується встановленими судом обставинами про те, що скорочувалась саме займана нею посада заступника директора центру, яка була одна, а інші дві посади заступників директора були пов'язані з виконанням ще і обов'язків начальників відділів центру, скороченню не підлягали.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач, повідомивши її 09 січня 2018 року про наступне вивільнення, не ознайомив з наказом про скорочення не заслуговують на увагу колегії суддів, з огляду на те, що вимоги частини 1 статті 49-2 КЗпП України зобов'язують роботодавця повідомляти працівника саме про наступне вивільнення, що останній і зробив, ознайомивши позивача про наступне вивільнення під підпис.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не перевірив обставин подання відповідачем інформації про наступне звільнення позивача первинній профспілковій організації, то вони не можуть бути предметом апеляційного перегляду, ураховуючи, що позивач не посилалась на вказані обставини як на підставу позову під час розгляду справи в суді першої інстанції і вказаним посиланням позивача суд не надавав правової оцінки.

Колегія суддів також відхиляє доводи позивача про помилковість висновків суду першої інстанції про відсутність у відповідача відомостей про її тимчасову непрацездатність з огляду на те, що єдиним документом, що засвідчує тимчасову непрацездатність застрахованих осіб є листок непрацездатності. Ураховуючи, що позивач не надала відповідачу листок тимчасової непрацездатності, так як його оригінал міститься в матеріалах справи (т. 1, а.с. 222), тому висновок суду першої інстанції про неповідомлення відповідача в установленому законом порядку про тимчасову непрацездатність позивача є законним і обґрунтованим.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що дізнавшись значно пізніше про обставини непрацездатності позивача, що мали місце з 10 березня 2018 року по 23 березня 2018 року, відповідач видав наказ від 22 червня 2018 року за № 54 ЕС о/с, яким змінив дату звільнення позивача з роботи на 24 березня 2018 року, не звернувши уваги на те, що вказана дата, тобто 24 березня 2018 року, була неробочим днем (суботою). При цьому, відповідач не заперечував, що 24 березня 2018 року у Миколаївському НДЕКЦ МВС України був неробочим днем, тому колегія суддів вважає, що звільнення позивача у неробочий день суперечить вимогам трудового законодавства.

Таким чином, оскільки позивач не підлягає поновленню на роботі у зв'язку з дотриманням відповідачем процедури її звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, однак ураховуючи факт того, що звільнення позивача відбулось у неробочий у Миколаївському НДЕКЦ МВС України день, тому колегія суддів дійшла висновку про зміну дати звільнення позивача з роботи, визначивши цією датою перший робочий день у Миколаївському НДЕКЦ МВС України, а саме: 26 березня 2018 року.

Відтак, рішення суду першої інстанції в частині щодо дати звільнення позивача з роботи необхідно змінити, вказавши, що позивач звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (через скорочення штату працівників) 26 березня 2018 року.

З висновками суду першої інстанції в частині щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про скасування наказів про позбавлення позивача премій та стягнення недоплачених у зв'язку з цим грошових коштів колегія суддів погоджується, так як факти недотримання позивачем своїх функціональних обов'язків, внаслідок чого мали місце певні негативні наслідки, за що її було позбавлено премії у жовтні-грудні 2017 року, а також в цілому за 2017 рік підтверджені матеріалами справи (т. 1, а.с. 50-54, 62-64, 65-67). При цьому, відповідач діяв в межах наданих йому повноважень на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України «Про впорядкування умов оплати праці працівників Експертної служби МВС України» від 26 листопада 2015 року за № 1518 та Положення про преміювання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 грудня 2015 року за № 1610, зі змінами від 22 січня 2016 року за № 42, яке є додатком № За до Колективного договору, укладеного між Миколаївським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України та Миколаївською організацією Всеукраїнської професійної спілки працівників Міністерства внутрішніх справ України на 2016-2019 роки, зареєстрованого Управлінням праці департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради 11.03.2016 № 13/16.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативно-правових актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Зокрема, за жовтень, листопад та грудень 2017 року позивач була повністю позбавлена премії керівником центру за неналежну координацію та самоусунення від контролю за діяльністю відділу дослідження матеріалів, речовин і виробів НДЕКЦ, відділу біологічних досліджень НДЕКЦ в конкретних ситуаціях, коли дійсно мали місце негативні наслідки: результати міжлабораторного тестування наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів визнані незадовільними - за жовтень 2017 року; завищення залишку невиконаних експертних досліджень - у грудні 2017 року; а також за неналежну координацію та самоусунення від контролю за відвідуванням занять навчальної групи № 1 НДЕКЦ у листопаді 2017 року (проблемні питання щодо відвідування занять працівниками НДЕКЦ).

Що стосується позбавлення позивача премії за результатами роботи у 2017 році, то рішення з цього приводу було прийнято керівником Державного НДЕКЦ з урахуванням її помилок в роботі, про що зазначено вище.

У свою чергу, виходячи з функціональних повноважень заступника директора центру, затверджених наказом Миколаївського НДЕКЦ МВС України від 11 травня 2017 року № 51 о/д, з якими позивач була ознайомлена того ж дня, про що свідчить її підпис, остання мала координувати та контролювати роботу відділу дослідження матеріалів, речовин і виробів та роботу відділу біологічних досліджень; несла персональну відповідальність за стан службової і виконавської дисципліни персоналу у підрозділах, діяльність яких координує та контролює; здійснює безпосередній контроль за виконанням заступниками директора центру, завідувачами підрозділів, діяльність яких контролює та координує, заходів з питань організації виконання нормативно-правових актів, рішень нарад, службових доручень керівництва МВС України, експертної служби МВС та НДЕКЦ; контролює дотримання персоналом підрозділів, діяльність яких контролює та координує, термінів виконання експертних досліджень та чинних методик проведення судових експертиз (т. 1, а.с. 40-44, 45, 50-54, 62-64, 65-67).

Отже, матеріалами справи доведено, що знайшло своє підтвердження і у висновках суду першої інстанції, що у відповідачів були підстави для позбавлення позивача премій у вказаних нею випадках і за наявності зазначених умов.

Крім того, колегія суддів відноситься критично до тверджень позивача про те, що її було позбавлено премій у незаконний спосіб, без видання відповідних наказів, так як оформлення вказаних фактів відбулось у формі протоколів виробничих нарад, підписаних керівником центру, що не суперечить вказівці у п. 8.1 Положення про преміювання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 грудня 2015 року за № 1610 (т. 1, а.с. 55-57), де зазначено, що підставою для зменшення або позбавлення премії працівника є рішення керівництва за: невиконання або неналежне виконання функціональних обов'язків у місяці (періоді) за який установлюється премія; появу на робочому місці в нетверезому стані; систематичне запізнення на роботу, залишення робочого місця без поважних причин; прогул, відсутність на робочому місці без поважних причин.

У свою чергу, позивач не довела належними і допустимими доказами обставин щодо належного виконання своїх функціональних обов'язків у зазначених вище випадках, за що вона була позбавлена премій.

Колегія суддів звертає увагу також і на те, що позивач була присутньою на робочих нарадах керівництва Миколаївського НДЕКЦ МВС від 26 жовтня 2017 року та 21 листопада 2017 року, де розглядались питання про позбавлення її премії, з приводу чого надавала свої пояснення, а також висловила свої письмові заперечення під час її ознайомлення з наказом від 26 жовтня 2017 року № 84о/с щодо незаконності позбавлення її премії (т. 1, а.с. 50-54, 68, 70).

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не розглянув позовні вимоги в частині щодо визнання дій відповідача такими, що перешкоджали виконанню позивачем її службових обов'язків та відсторонення її від роботи, щодо дискримінації та упередженого ставлення відповідача до виконання позивачем своїх повноважень та щодо визнання таких дій відповідача умисними, то суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що судом першої інстанції була надана належна правова оцінка вказаним доводам позивача, що знайшло відображення в мотивувальній частині рішення суду.

Зокрема, у зв'язку з відсутністю в діях відповідачів фактів порушень її трудових прав, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вищевказаних позовних вимог.

Щодо рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконними дій відповідача Миколаївського НДЕКЦ щодо ненадання позивачу додаткової відпустки та про зобов'язання його надати таку відпустку, то колегія суддів вказує наступне.

Статтею 77-2 КЗпП України, пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» передбачено надання учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Оплата такої відпустки здійснюється за рахунок підприємства, а для її отримання статус працівника має бути підтверджений відповідним посвідченням учасника бойових дій або інваліда війни.

Додаткова відпустка не належить до категорії щорічних і надається понад тривалість щорічної відпустки та інших видів відпусток. Вона надається у календарному році, а не за робочий рік, тобто незалежно від стажу роботи. У разі невикористання зазначеної додаткової відпустки, її не можна перенести на наступний календарний рік, не можна подовжити у разі хвороби працівника та не можна ділити на частини.

Оскільки законодавством не передбачено можливості заміни цієї відпустки грошовою компенсацією, в тому числі і при звільненні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо ненадання позивачу додаткової відпустки, ураховуючи, що у заяві про надання такої відпустки позивач просила її надати з 26 березня 2018 року, коли вона відповідно до наказу від 12 березня 2018 року вже була звільнена (т. 1, а.с. 79).

Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, так як фактів порушення трудових прав позивача, на які вона посилалась, як на підставу заподіяння їй моральної шкоди, вона не довела, а також відсутні докази того, що при звільненні позивача був порушений порядок її вивільнення, тому відсутні підстави для її поновлення, а відтак, і для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вимоги позову про зобов'язання відповідача Миколаївського НДЕКЦ надати відповідь позивачу на її звернення від 07 лютого 2018 року та від 05 березня 2018 року стосовно її трудових прав суд першої інстанції також розглянув і обґрунтовано відмовив у їх задоволенні, так як в рамках розгляду трудового спору щодо поновлення на роботі та з інших питань суд надав належну правову оцінку вказаним зверненням позивача і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для її поновлення на роботі.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду щодо відсутності підстав для задоволення позову також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду.

За таких обставин, коли суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, однак не врахував обставин того, що звільнення позивача відбулось у неробочий день, тобто, неповністю з'ясував обставини, що мають значення для справи, тому рішення суду в частині щодо дати звільнення позивача з роботи необхідно змінити, вказавши, що позивач звільнена відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (через скорочення штату працівників) 26 березня 2018 року, тобто, у перший робочий день після припинення у неї стану тимчасової непрацездатності. В іншій оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підлягає залишенню без змін.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2; 376 ч. 1 п.п. 1, 4; 381 ч.ч.1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24 жовтня 2018 року в даній справі змінити в частині щодо дати звільнення ОСОБА_1.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (через скорочення штату працівників), вказавши, що ОСОБА_1 звільнена відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (через скорочення штату працівників) 26 березня 2018 року.

В іншій оскаржуваній частині рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24 жовтня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 квітня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко