ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської від 08 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Укрфінанс груп, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору відкрите акціонерне товариство Райффайзен Банк Аваль, публічне акціонерне товариство ОКСІ Банк, про визнання договору про відступлення права вимоги та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки недійсними, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Укрфінанс груп про визнання договору про відступлення права вимоги та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки недійсними, згодом змінила позовні вимоги.

Вказувала, що 16 травня 2008 року між нею та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі заступника голови правління Ананьєвої Н.В., був укладений кредитний договір №014/3181/148428/82, згідно якого банк за наявності кредитних ресурсів надає їй кредит шляхом відкриття відновлювальної відзивної кредитної лінії з лімітом 32.000 доларів США.

Зазначала, що в забезпечення зобов`язання за кредитним договором кредитором прийнято нерухоме майно за іпотечним договором №14914/3181/305653 від 16 травня 2008 року, укладеними між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та нею. В зв`язку із знеціненням гривні з 2014 року та тяжким матеріальним становищем у неї, вона не мала змоги виконувати обов`язок за кредитним договором та сплачувати грошові кошти, що слугувало виникненню заборгованості.

Посилалась на те, що 08 вересня 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовною заявою до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором, заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року був задоволений позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та стягнуто із неї заборгованість у розмірі 30.806 доларів США 18 центів, в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 483.986 грн.68 коп., та судові витрати у розмірі 3.654 грн.

Вказувала також, що 27 лютого 2018 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «ОКСІ БАНК» склали договір про відступлення права вимоги, згідно якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе права вимоги, що належать первісному кредитору, і стає кредитором за кредитним договором №014/3181/148428/82 від 16 травня 2008 року, укладеним між первісним кредитором та боржником. 27 лютого 2018 року ПАТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» склали договір про відступлення права вимоги, згідно якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе права вимоги, що належать первісному кредитору, і стає кредитором за кредитним договором №014/3181/148428/82 від 16 травня 2008 року, укладеним між первісним кредитором та боржником.

27 лютого 2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» та фізична особа ОСОБА_1 склали договір про відступлення права вимоги, згідно якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе права вимоги, що належать первісному кредитору, і стає кредитором за кредитним договором №014/3181/148428/82 від 16 травня 2008 року, укладеним між первісним кредитором та боржником.

Крім того, 27 лютого 2018 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «ОКСІ БАНК» склали договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, згідно якого іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає на себе права вимоги, що належать іпотекодержателю, і стає іпотекодержателем за іпотечним договором №14914/3181/305653 від 16 травня 2008 року, укладеним між іпотекодержателем та боржником.

27 лютого 2018 року ПАТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» склали договір про відступлення права вимоги, згідно якого іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає на себе права вимоги, що належать первісному кредитору, і стає іпотекодержателем за договором іпотеки №14914/3181/305653 від 16 травня 2008 року, укладеним між первісним іпотекодержателем та боржником.

27 лютого 2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» та фізична особа ОСОБА_1 склали договір про відступлення права вимоги, згідно якого Іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає на себе права вимоги, що належать іпотекодержателю, і стає іпотекодержателем за договором іпотеки №14914/3181/305653 від 16 травня 2008 року, укладеним між первісним іпотекодержателем та боржником.

07 червня 2018 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовною заявою до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 337.654 грн.59 коп. та судових витрат в розмірі 3.376 грн. 56 коп.

Посилаючись на те, що на час укладення між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» і фізичною особою - ОСОБА_1 договору про відступлення права вимоги існували обмеження щодо укладення договорів факторингу, які встановлені п.1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінпослуг №231 від 3 квітня 2009 року, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб та на порушення вимог п.8.6 ст.8 договору іпотеки №14914/3181/305653 від 16 травня 2008 року та ч.1 ст.516 ЦК, просила суд:

- визнати договір про відступлення права вимоги №27-02/18/1 від 27 лютого 2018 року, укладеного між фізичною особою ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп», недійсним;

- визнати договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 27 лютого 2018 року, укладеного між фізичною особою ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп», недійсним.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської від 08 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги №27-02/18/1 від 27 лютого 2018 року, укладений між сторонами фізичною особою ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія Укрфінанс груп».

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 27 лютого 2018 року, укладений між сторонами фізичною особою ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія Укрфінанс груп».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1.409 грн.60 коп.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 оскаржив його до апеляційного суду, просив, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, рішення скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована наступним:

- суд першої інстанції не звернув уваги на те, що право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу, при цьому таку плату здійснює сам клієнт, а не навпаки, тобто відповідач є споживачем фінансової послуги, а не сам надає таку послугу;

- спірні договори були укладені відповідачем не як суб`єктом підприємницької діяльності, а як фізичною особою, укладений договір не є по суті договором факторингу;

- не вбачається яке право чи інтерес ОСОБА_2 були порушені, остання не є стороною оскаржуваних договорів.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 травня 2008 року між позичальником ОСОБА_2 та кредитором ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір №014/3181/148428/82, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 32.000 доларів США в строк до 16 травня 2018 року. В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 передано кредитору в іпотеку квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки №14914/3181/305653 від 16 травня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Харченко О.А. (а.с.19-27).

27 лютого 2018 року первісний кредитор ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив за договором, за плату у розмірі 242.000 грн.00 коп., на користь ПАТ «Оксі Банк», якого визначено новим кредитором, право грошової вимоги до боржника ОСОБА_2 за кредитним договором №014/3181/148428/82 від 16 травня 2008 року та договором іпотеки №14914/3181/305653 від 16 травня 2008 року. При цьому новий кредитор набув статус правонаступника первісного кредитора, відповідно до чинного законодавства, у виконавчому провадженні, пов`язаному з правом вимоги (а.с.28-33).

27 лютого 2018 року кредитор ПАТ «Оксі Банк» відступив за договором, за плату у розмірі 244.420 грн.00 коп., на користь ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп», якого визначено новим кредитором, право грошової вимоги до боржника ОСОБА_2 за кредитним договором №014/3181/148428/82 від 16 травня 2008 року та договором іпотеки від 16 травня 2008 року на квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 . При цьому новий кредитор набув статус правонаступника первісного кредитора, відповідно до чинного законодавства, у виконавчому провадженні, пов`язаному з правом вимоги.

В цей же день, 27 лютого 2018 року, кредитор ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» відступив за договором №27-02/18/1, за плату у розмірі 245.000 грн.00 коп., на користь фізичної особи ОСОБА_1 , якого визначено новим кредитором, право грошової вимоги до боржника ОСОБА_2 за кредитним договором №014/3181/148428/82 від 16 травня 2008 року та договором іпотеки від 16.05.2008 року, на квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 , про що складено відповідний акт прийому-передачі від 27 лютого 2018 року. При цьому новий кредитор набув статус правонаступника первісного кредитора, відповідно до чинного законодавства, у виконавчому провадженні, пов`язаному з правом вимоги (п.2.1). Пунктом 2.2. визначено, що в дату відступлення права вимоги кредитор вважається таким, що відступив, а новий кредитор таким, що набув права вимоги до боржника, тобто ОСОБА_2 , та набув усіх прав та обов`язків сторони кредитора за кредитним договором.

Пунктом 6.3 даного договору встановлено, що він набув чинності з моменту підписання сторонами та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з укладенням спірних договорів про відступлення права вимоги від 27 лютого 2018 року відбулася заміна кредитодавця-банку ТОВ «ФК «Укрфінанс груп», який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, за плату у розмірі 245.000 грн. 00 коп., на іншу особу - фізичну особу ОСОБА_1 , який не відноситься до фінансової установи у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та який не може надавати фінансові послуги, у тому числі у формі факторингу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Апеляційна скарга мотивована тим, що укладений договір про відступлення права вимоги від 27 лютого 2018 року не є по суті договором факторингу, висновок суду першої інстанції про визнання договору недійсним є помилковим.

Колегія суддів не може погодитись з таким доводом апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 512,514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року №352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту статей 512,1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Системний аналіз статей 512518 ЦК України дає підстави для висновку щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон), норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої (стаття 1078 ЦК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад: у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеною у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Таких висновків щодо розмежування договорів цесії та факторингу дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16.

Зі змісту укладених 27 лютого 2018 року договору про відступлення права вимоги №27-02/18/1 та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки вбачається, що зазначені договори містять ознаки факторингу, новим кредитором є сторона вказаних договорів фізична особа ОСОБА_1 , який не може належати до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і не може надавати фінансові послуги, у тому числі й у формі факторингу.

За таких обставин, та з огляду на те, що відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорювані правочини суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України.

З урахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції щодо правової оцінки спірних договорів про відступлення права вимоги як договорів факторингу, і про їх недійсність є правильним.

Посилання апелянта щодо укладення саме договору відступлення права вимоги, а не договору факторингу, не заслуговують на увагу, оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, адже для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор банк або інша фінансова установа.

Доводи апеляційної скарги про те, що не вбачається яке право чи інтерес ОСОБА_2 були порушені, ОСОБА_2 не є стороною оскаржуваних договорів, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

ОСОБА_2 є заінтересованою особою, стороною кредитного договору, право вимоги за яким перейшло до відповідача відповідно до змісту спірних договорів, відтак позивач має право на звернення з даним позовом.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської від 08 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.