Справа № 140/2186/16-ц
Провадження № 22-ц/801/324/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Науменко С. М.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 лютого 2019 року місто Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),

суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на заочне рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 08 червня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Науменка С.М., повний текст якого складений 30 червня 2017 року

в справі №140/2186/16-ц

за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 (позивачі)

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (відповідач),

за участі ОСОБА_7 (третя особа)

про відшкодування шкоди, -

встановив:

В жовтні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до ФОП ОСОБА_3, за участі третьої особи ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, в обґрунтування якого посилались на те, що 12.12.2014 року в результаті наїзду транспортного засобу «БАЗ А-076» під керуванням водія ОСОБА_7, помер їхній брат - ОСОБА_8.

07.08.2015 року ОСОБА_7 Малиновським районним судом м. Одесі був визнаний винним та засуджений на 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки. Вони були визнані потерпілими у цій справі.

На момент ДТП ОСОБА_7 находився у трудових відношеннях з відповідачем - фізичною особою підприємцем - ОСОБА_3.

Злочином їм була завдана майнова шкода у розмірі 21050 грн., яка складається із затрат на поховання 2235 грн., проведення поминального обіду - 11400 грн., санітарних послуг - 3000 грн., виготовлення і установка пам'ятника - 4415 грн.

Крім того, їм завдано моральну шкоду, яку вони оцінюють в 25000 грн. кожному з позивачів.

Посилаючись на статтю 1172 ЦК України просять стягнути вказані суми з відповідача ФОП ОСОБА_3

Заочним рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 08 червня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 матеріальну шкоду у розмірі 21050 грн. та завдану моральну шкоду на користь ОСОБА_4 - 25000 грн. та ОСОБА_5 25000 грн.

Не погодившись із рішенням відповідач ФОП ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що вирішуючи справу по суті суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що на момент вчинення ДТП трудовий договір, який був укладений між ОСОБА_7 та з ФОП ОСОБА_3 розірваний, а трудові відносини припинені.

Крім того, апелянт зазначає, що власником транспортного засобу, яким керував водій ОСОБА_7 під час скоєння ДПТ, є не він, а ОСОБА_9, і ця обставина залишилася поза увагою суду першої інстанції.

Подати свої заперечення проти позову він не мав можливості, так як не викликався в судове засідання належним чином, а в судових документах допущено помилку в написанні його прізвища - «Писарагло» в той час, як правильним є «Пісарогло».

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

Апелянт ОСОБА_3 і третя особа ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилися, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Позивача ОСОБА_4 і ОСОБА_5 проти вимог апеляційної скарги заперечували, просять залишити в силі рішення суду першої інстанції, так матеріальна і моральна шкода, заподіяна смертю брата, їм досі не відшкодована.

Апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення, суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити тощо.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Так, посилаючись на норми статті 1172, частини 2 статті 1168 ЦК України, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повністю.

Колегія суддів з таким висновком не погоджується, так як суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, вважав встановленими обставини, які мають значення для справи, за умов їх недоведеності, а також неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, судом встановлено, що 12 грудня 2014 року близько 17 год. 20 хв. в м. Одеса водій ОСОБА_7 керуючи технічно справним автобусом «БАЗ А-079» державний номерний знак НОМЕР_1, будучи неуважним та не слідкуючи за дорожньою обстановкою, нехтуючи правилами дорожнього руху здійснив наїзд на велосипедиста, який рухався в попутному напрямку. В результаті ОСОБА_8 впав на проїзну частину дороги зустрічного напрямку, де контактував з автомобілем «BMW» під керуванням водія ОСОБА_10, який був в аварійній ситуації і не мав технічної можливості запобігти зіткненню з велосипедистом. Від отриманих травм ОСОБА_8 помер в МКЛ -1 м. Одеси.

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 07.08.2015 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки, із застосуванням ст. 75, 76 КК України, звільнивши його від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки. Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_7 було залишено без розгляду.

Зазначений вирок обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якого його ухвалено, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою відповідно до частини 4 статті 60 ЦПК України, яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції, якій відповідає частина 6 статті 82 чинного ЦПК України.

Крім того, з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Натомість потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Вимоги позивачів про стягнення матеріальної та моральної шкоди з відповідача ФОП ОСОБА_3 ґрунтуються на тому, що під час дорожньо-транспортної пригоди за участю водія ОСОБА_7, останній перебував у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_3

Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені в положеннях статті 1166 ЦК України.

Статтею 1187 ЦК встановлено відповідальність за завдання шкоди особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Вирішуючи питання про притягнення тієї чи іншої особи до відповідальності за ст.1187 ЦК, слід визначити дві основні ознаки володільця: юридичну та матеріальну (фактичну).

Юридична ознака володільця полягає в тому, що володільцем визнається тільки та особа, яка на відповідних правових підставах володіє об'єктом, діяльність з яким створює підвищену небезпеку.

У свою чергу матеріальна, або фактична, ознака володільця джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечними об'єктами. У разі якщо управління небезпечним об'єктом передається третій особі без належного юридичного оформлення (наприклад, управління транспортним засобом без оформлення довіреності), вважається, що об'єкт не виходить із володіння його безпосереднього володільця і саме він нестиме відповідальність за заподіяну шкоду.

Тобто, як правило, обидві ознаки володільця небезпечного об'єкта повинні мати місце, крім випадків, передбачених законом.

У тих випадках, коли шкоди завдано працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків, зобов'язання щодо її відшкодування покладаються на роботодавця (частина перша статті 1172 ЦК України).

Отже, для покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв'язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків).

У разі завдання шкоди працівником діями, що за своїм змістом не випливають з виконання ним трудових (службових) обов'язків, не виникає відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, спричинену цим працівником. Він повинен сам відшкодувати цю шкоду на загальних підставах деліктної відповідальності (стаття 1166 ЦК України).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

В матеріалах справи (т. 2, а.с. 6) міститься копія трудового договору, укладеного 19 лютого 2014 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_7 зі змісту якого вбачається, що він розірваний сторонами 28 листопада 2014 року на підставі ст.38 КЗпП України - за власним бажанням.

Отже, дійшовши висновку про наявність підстав для застосування правовідносин, що виникли, положень статті 1172 ЦК України, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, що сталась з вини водія ОСОБА_7, останній вже не перебував у трудових відносинах із відповідачем у справі ФОП ОСОБА_3, хоча копія трудового договору була додана позивачами до позовної заяви.

Характеристика ОСОБА_7 як на водія маршрутного таксі «на маршрутах КП «Авто-Сервіс» також видана зазначеним підприємством, а не ФОП ОСОБА_3 (т. 2, а.с. 23).

Суд постановив рішення про стягнення відповідних сум на відшкодування матеріальної і моральної шкоди з ОСОБА_3, в той час як прізвище відповідача ОСОБА_3, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 1, а.с. 59-61).

Суми матеріальної і моральної шкоди судом стягнуті з відповідача саме як з фізичної особи-підприємця в той час як у витязі також відображені відомості про зняття фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 з обліку як у регіональному управлінні статистики, так і у відділення Державної фіскальної служби 16.03.2015 року і 17.07.2015 року відповідно, і його припинення як суб'єкта підприємницької діяльності.

У випадку ж припинення суб'єкта підприємницької діяльності зобов'язання не припиняються, а залишаються за підприємцем, проте як за фізичною особою.

Крім того, розглядаючи справу суд першої інстанції взагалі не встановив, хто є власником транспортного засобу і на яких правових підставах водій ОСОБА_7 керував ним під час ДТП.

Відповідно до Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів від 7.09.1998 №1388 (далі - Правила), власники транспортних засобів зобов'язані зареєструвати їх в органах Державної автоінспекції Міністерства внутрішніх справ. При цьому прізвище, ім'я, по батькові або найменування юридичної особи - власника (співвласника) транспортного засобу вказуються у свідоцтві про реєстрацію такого транспортного засобу. Експлуатація транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах Державної автоінспекції, забороняється.

Доказами, що підтверджують правову підставу володіння автомобілем, можуть бути свідоцтво про реєстрацію автомобіля або документ, що підтверджує право користування та (або) розпорядження вказаним автомобілем, і виданий на період дії такого документа тимчасовий реєстраційний талон.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, копія якого міститься в матеріалах справи (т. 1, а.с. 128), власником пасажирського автобусу «БАЗ А-079» реєстраційний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_9.

Крім того, в справі (т. 2, а.с. 25) наявний тимчасовий реєстраційний талон на даний транспортний засіб серії НОМЕР_2, виданий КП «Авто-Сервіс» та дійсний до 25.12.2018 року.

Отже суд першої інстанції неповно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, й правовідносини сторін, що випливають з встановлених правовідносин, чи були і ким саме порушені права, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Вирішуючи ж питання щодо стягнення з відповідача моральної шкоди суд першої інстанції вважав позивачами такими особами, що відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України мають право на відшкодування моральної шкоди в зв'язку зі смертю свого брата.

Водночас відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батька (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. До цієї групи належать будь-які особи, які проживали з померлим, незалежно від того, чи відносяться вони до членів сім'ї.

Критерієм визначення проживання осіб однією сім'єю є наявність трьох складових: 1) спільне проживання; 2) пов'язаність спільним побутом; 3) наявність взаємних прав та обов'язків.

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт спільного проживання померлого ОСОБА_8 разом зі своїми братом та сестрою - позивачами по справі. Інших документів про наявність взаємних прав та обов'язків між ним та пов'язання їх спільним побутом позивачами не надано.

Як пояснили самі позивачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 апеляційному суду, вони з братом однією сім'єю не проживали, мають окремі сім'ї й проживають в Немирівському районі Вінницької області в той час як їх брат проживав в м. Одеса й власної сім'ї не мав.

Отже, суд першої інстанції поверхнево дослідивши письмові докази, наявні в цій справі, й неправильно застосувавши норму матеріального права, ухвалив незаконне рішення і в цій частині позовних вимог.

Неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, й порушення норм матеріального права відповідно до пунктів 1, 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 376, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 08 червня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про відшкодування шкоди - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 13.02.2019 року

Головуючий Стадник І.М.

Судді Міхасішин І.В.

Войтко Ю.Б.