Провадження № 2/761/1175/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/вступна та резолютивна частина/

15 січня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Кузик О.С.,

за участі:

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення трьох відсотків річних; інфляційних втрат,

в с т а н о в и в :

В червні 2017р. позивач ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2, 3) до відповідача ОСОБА_4, в якому просив суд:

- стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати у розмірі 171306,01 грн., а також 3,0 % річних у розмірі 49807,05 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26 березня 2012р. між ним та відповідачем було укладено договір позики № Урал 1, відповідно до п.1 якого позивач передав відповідачу кошти у розмірі 708400,0 грн. (еквівалент в доларах США - 88000,0 дол. США). Факт отримання відповідачем зазначених коштів підтверджується розпискою про отримання грошових коштів за договором позики від 26 березня 2012р. Відповідно до п. 2 договору відповідач зобов'язувався повернути кошти до 26 березня 2013р.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 травня 2015р. по цивільній справі № 761/28790/14-ц, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2015р. - змінено; зменшено суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму основного боргу з 1139650,0 грн. до 708400,0 грн.; з урахуванням індексу інфляції - з 152216,72 грн. до 94617,02 грн.; 3% річних - з 50956,42 грн. до 31674,21 грн., а всього зменшити заборгованість з 1342823,48 грн. до 834691,24 грн.

Оскільки зазначене рішення апеляційної інстанції відповідачем, як боржником не виконується позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для стягнення примусово інфляційних втрат та 3,0 % річних за період часу з 28 травня 2015р. по 24 травня 2017р.

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд оглянути в судовому засіданні копію виконавчого документу, який було видано судом на примусове виконання рішення апеляційної інстанції від 27 травня 2015р., а також оглянути копію зазначеного рішення апеляційної інстанції.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_2, проти позову заперечував, зазначаючи, що стороною позивача не надано доказів того, що рішення апеляційної інстанції, яким було фактично зменшено суму заборгованості не виконано. Відзив на позов стороною відповідача не подавався.

У встановленому законом порядку сторонами заяви про витребування, забезпечення доказів на адресу суду не надходили. На вимогу суду надати постанову про відкриття виконавчого провадження, з метою дослідження за Автоматизованою системою виконавчого провадження МЮ України (https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors) на якій стадії перебуває виконавче провадження та перевірки наявної суми заборгованості, представники сторін відмовились.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями ч. 1 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, та не заперечувалось представниками сторін в судовому засіданні, 26 березня 2012р. між сторонами було укладено договір позики № Урал 1, відповідно до п.1 якого позивач передав відповідачу кошти у розмірі 708400,0 грн. (еквівалент в доларах США - 88000,0 дол. США). Факт отримання відповідачем зазначених коштів підтверджується розпискою про отримання грошових коштів за договором позики від 26 березня 2012р. Відповідно до п. 2 договору відповідач зобов'язувався повернути кошти до 26 березня 2013р.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2015р. по цивільній справі № 761/28790/14-ц, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики -задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості згідно з розпискою, основний борг становить 88000,0 дол. США, що в еквіваленті становить 1139650,34 грн., з урахуванням індексу інфляції у період з квітня 2013р. по серпень 2014р. - 152216,72 грн., 3% річних у розмірі 50956,42 грн., а всього в розмірі: 1342 823,48 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 травня 2015р. по цивільній справі № 761/28790/14-ц, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2015р. - змінено; зменшено суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму основного боргу з 1139650,0 грн. до 708400,0 грн.; з урахуванням індексу інфляції - з 152216,72 грн. до 94617,02 грн.; 3% річних - з 50956,42 грн. до 31674,21 грн., а всього зменшити заборгованість з 1342823,48 грн. до 834691,24 грн.

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач наголошував, що відповідачем сума боргу, яка була визначена рішенням апеляційної інстанції не повернута, на підставі ст. 625 ЦК України, позивач просив суд стягнути на свою користь 3,0 % річних у розмірі 49807,05 грн. за період часу з 28 травня 2015р. по 24 травня 2017р.; інфляційні втрати у розмірі 171306,01 грн. за період часу з червня 2015р. по квітень 2017р.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, стороною позивача, в якості письмового доказу було надано суду лише копію рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 травня 2015р. по цивільній справі № 761/28790/14-ц (а.с. 4-6), стороною відповідача взагалі будь - яких доказів в обґрунтування заперечень на позов надано не було, представники сторін - адвокати: ОСОБА_1, ОСОБА_2 не могли пояснити суду, чому сторонами не дотримано положення ст. 83 ЦПК України, при цьому сторони не подавали до суду заяви в порядку ст. ст. 84, 117 ЦПК України.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи положення ст. ст. 10 - 12 ЦПК України, роз'яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», згідно яких, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки стороною позивача не було надано суду доказів того, що стороною відповідача не виконується рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 травня 2015р. по цивільній справі № 761/28790/14-ц.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 23, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. ст. 253, 257, 525, 526, 545, 610, 612, 625, 1046, 1048, 1050 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення трьох відсотків річних; інфляційних втрат - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 21 січня 2019р.

Суддя: