233 № 233/782/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Малінова О.С.,

за участі секретаря Аллік Ю.М.,

заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Костянтинівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, про встановлення факту смерті особи в певний час, -

В С Т А Н О В И В:

11 лютого 2019 року заявниця ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті в певний час фізичної особи її рідного брата ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Свої вимоги вона обґрунтовувала тим, що ОСОБА_2 помер 09.10.2016 року у м. Єнакієве та був похований у вказаному населеному пункті, тобто на тимчасово неконтрольованій території України. Їй були видані лікарське свідоцтво про смерть, а також свідоцтво про смерть останнього, при цьому у звязку з тим, що вищевказані документи видані закладом охорони здоровя та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійсними та не створюють юридичних наслідків. У проведенні державної реєстрації факту смерті ОСОБА_3 районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області їй відмовлено, тому підтвердити смерть свого брата у встановленому законом порядку вона позбавлена можливості. Враховуючи, що встановлення даного факту має для неї юридичне значення просила встановити факт смерті особи в певний час.

У судовому засіданні заявниця підтримала заяву, просила її задовольнити.

Представник заінтересованої особи Костянтинівського районного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, у судове засідання не зявився, був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб.

Згідно з ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Заявниця ОСОБА_1 народилася 17 березня 1968 року у м. Єнакієве Донецької області, згідно паспорту громадянки України зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2; відповідно до довідки УСЗН Костянтинівської райдержадміністрації № 1440- від 11.02.2019 року перебуває на обліку, як внутрішньо переміщена особа, фактична адреса: Донецька область, Костянтинівський район, с-ще Бересток, вул. Кубинська, буд.24 (а.с.6-9).

Згідно копії свідоцтва про народження серії І-АВ, №225838 від 12.04.1968 року батьками новонародженої ОСОБА_4 є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.14).

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії 1-НО, № 182335, виданим 11.09.2009 року заявниця ОСОБА_4 уклала шлюб із ОСОБА_7 та обрала прізвище ОСОБА_7 (а.с.16).

ОСОБА_2 народився 13 березня 1956 року у м. Калінінград, РФ та згідно свідоцтва про народження серії ЖФ, №248116 від 25.03.1956 року його батьками також є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.15).

Таким чином, судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_2

Брат заявниці ОСОБА_2, який був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 - помер 09 жовтня 2016 року за вказаним постійним місцем проживання, у звязку з чим видано лікарське свідоцтво про смерть №945 від 10.10.2016 року. Причиною смерті ОСОБА_2 зазначені «Набряк легенів. Гостра серцево-судинна недостатність. Атеросклеротичний кардіосклероз». Також заявницею одержано свідоцтво про смерть брата від 12.10.2016 року № 043609, видане Єнакіївським міським відділом ЗАГС (а.с.10-13,17-18). Заявниця поховала брата на кладовищі «Волинцевське» м. Єнакієве, що підтверджується свідоцтвом про поховання №24462 від 11.10.2016 року, товарними чеками на оплату ритуальних належностей та фотознімками місця поховання із відповідною табличкою на якій зазначені прізвище, імя та по-батькові похованого «Ракуть Олександр Петрович», а також дати народження та смерті останнього «13.03.1956-09.10.2016» (а.с.19-21).

При цьому, перелічені документи про смерть ОСОБА_2 видані закладом охорони здоровя та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, тобто є недійсними та не створюють юридичних наслідків.

Костянтинівським РВ ДРАЦС за вих. № 15.19-64/383 від 11 лютого 2019 року заявниці відмовлено у проведенні державної реєстрації факту смерті брата, оскільки предявлено документ, форма якого не відповідає формі, встановленій діючим законодавством (а.с.22).

Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово неконтрольованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

В силу вимог ч.ч.1-2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово неконтрольованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово неконтрольованій території України, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що мав місце 09 жовтня 2016 року у м. Єнакієве Донецької області, Україна. Встановлення даного факту має юридичне значення для заявниці та іншим шляхом встановити цей факт неможливо. Тому, суд вважає за необхідне задовольнити заяву.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 95, 259, 263-265, 268, 293-294, 315-317, 319 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання як внутрішньо переміщеної особи: Донецька область, Костянтинівський район, с-ще Бересток, вул. Кубинська, буд.24), заінтересована особа Костянтинівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (код , місцезнаходження: Донецька область, м.Костянтинівка, вул. Театральна, буд.5), про встановлення факту смерті особи в певний час задовольнити.

Встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5, РФ, 09 жовтня 2016 року у м. Єнакієве, Донецької області, Україна.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законно сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя