Справа № 188/272/18
Провадження № 2/188/7/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року Петропавлівський районний суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючої судді Ніколаєвої І.К.,

з участю секретаря судового засідання Лукіної Л.Г.

з участю : позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

Представника відповідача 1 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадасту у Дніпропетровській області та Української сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області про визнання у порядку спадкування права постійного користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулась ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадасту у Дніпропетровській області та Української сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області з позовною заявою про визнання у порядку спадкування права постійного користування земельною ділянкою

В обґрунтування позовних вимог вказала, що 28.07.1993 року ОСОБА_4 створив і зареєстрував селянське (фермерське) господарство (далі - СФГ) «КАС», і став його головою, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

22.11.1994 року ОСОБА_4 отримав Державний акт на право постійного користування землею серії ДП на підставі рішення Петропавлівської селищної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 05.05.1993 року №206, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №41, відповідно до якого йому була надана в постійне користування земельна ділянка площею 21,14 га в межах згідно з планом, розташована на території Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, призначена для ведення селянського (фермерського) господарства.

Як вбачається з викопіювання плану-схеми користування Петропавлівської селищної ради та Троїцької сільської рад по акту інвентаризації земельної ділянки СФГ ОСОБА_4, ця земельна ділянка розташована за межами населеного пункту смт. Петропавлівка.

11.01.1995 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4 і взяла собі його прізвище ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-КИ 292844, виданим 11.01.1995 року відділом реєстрації актів громадського стану Петропавлівського райвиконкому Дніпропетровської області.

Зборами засновників СФГ «КАС» від 05.09.1995 року до складу засновників, крім ОСОБА_4 була введена позивачка під дошлюбним прізвищем Стамова , що вбачається з п.1.1 Статуту СФГ «КАС», зареєстрованого розпорядженням Петропавлівської райдержадміністрації №371-р від 16.12.19976 року, реєстраційний №113.

16.01.2014 року СФГ «КАС» пройшло перереєстрацію як фермерське господарство, що вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців.

03 червня 2017 року її чоловік, ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ №752642, виданим 07.06.2017 року Петропавлівським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

На день його смерті вона була зареєстрована разом з померлим за одним місцем проживання і на підставі ч.З ст.1268 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України прийняла його спадщину. Іншіх спадкоємців у померлого не було. Заповіт ОСОБА_4 не посвідчував. 11.01.2018 року після її звернення до приватного нотаріуса Петропавлівського районного нотаріального округу вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом у вигляді прав засновника (власника) селянського (фермерського) господарства «КАС».

Рішенням №1/2018 від 12.01.2018 року затверджений Статут селянського (фермерського) господарства «КАС» у новій редакції, за яким вона, ОСОБА_1, є єдиним засновником (власником) цього господарства.

15.01.2018 року зміни до Статуту селянського (фермерського) господарства «КАС» зареєстровані в Єдиному державного реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджується витягом з нього.

15.02.2018 року після її звернення до приватного нотаріуса Петропавлівського районного нотаріального округу, їй була видана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування земельною ділянкою з тієї підстави, що, як вказав нотаріус, право постійного користування припиняється у разі смерті спадкодавця, а відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Позивачка вважає,що у порядку спадкування вона має право на постійне користування вказаною земельною ділянкою, виходячи з приписів ч. 2 ст.7 Земельного кодексу (далі - ЗК) України від 18.12.1990 року, яка діяла на час виникнення права постійного користування землею померлого чоловіка ОСОБА_4

Позивачка вважає, що її право порушене і керуючись ч.І ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 13, 14, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 4,7, 22. 23, 27, 28, 43 ЗК України 1990 року, ст. ст. 92, 102-1, 140-142 ЗК України 2001 року, , ст. ст. 1216,1218,1225 ЦК України, керуючись ст. ст. 4,13 ЦПК України, вона звернулась до суду з даним позовом з метою захисту її порушеного права.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Позивачка пояснила, що на даний час вона є головою фермерського господарства " Кас" на яке вона отримала право засновника ( власника) як спадкоємець за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про права на спадщину від 11.01.2018 року. Мета предмет діяльності її господарства, згідно статуту, є отримання прибутку шляхом виробництва( вирощування сільськогосподарської продукції, її переробка та реалізація, але через відмову нотаріуса у передачі їй права, як спадкоємцю за законом після померлого чоловіка, на постійне користування земельної ділянки, вона позбавлена можливості обробляти землю та отримати дохід від своєї діяльності. На даний час земельну ділянку, якою вони володіли разом з померлим чоловіком і весь час її обробляли, зайняли невідомі особи без будь яких правових підстав і використовують її для отримання прибутку тоді як податок за вказану земельну ділянку за 2018 рік сплатила вона. Прохає захистити її порушені права задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги також підтримав, вказав, що право позивачки порушене і потребує судового захисту. Обґрунтував позовну вимогу доводами та нормами закону вказаними у позовні й заяві.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні позов не визнала, прохає відмовити у його задоволенні, відмову обґрунтувала доводами зазначеними у їх письмовому запереченні на позовну заяву. На її думку право постійного користування земельною ділянкою не може бути успадковане і начеб то така позиція визначена у ст. 92 ЗК України. Не визнаючи позов представник відповідача не спростувала фактів щодо володіння та використання земельної ділянки розміром 21,14 га позивачкою та її чоловіком на праві постійного користування довгий час. Підтвердила, що земельна ділянка СФГ ОСОБА_4 розташована за межами населеного пункту смт. Петропавлівка на територіях Петропавлівської селищної ради та Української сільської ради. Пояснила, що їй невідомо ким повинен здійснюватися контроль за подальшим використанням земельних ділянок яки були у постійному користуванні у померлих осіб. Визнала, що до цього часу земельна ділянка рахується за померлим ОСОБА_4 у постійному його користуванні.

Відповідач 2, будучі повідомлений належним чином в судове засідання не з'явився, на підготовче засідання надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Вислухавши позивача її представника, представника відповідача 1, вивчивши письмові докази суд вважає, що позов підлягає задоволенню з оглядом на наступне:

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Стаття 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, який проживав ІНФОРМАЦІЯ_1, рішенням Петропавлівської селищної ради народних депутатів Петропавлівського району Дніпропетровської області від 05 травня 1993 року № 206 надана у постійне користування земельна ділянка площею 21,14 га, розташована на території Петропавлівської селищної ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, для ведення селянського (фермерського) господарства. На підставі цього рішення 22.11.1994 року ОСОБА_4 був виданий державний акт на право постійного користування землею серії ДП , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 41, копія якого додана до позову (а.с.9,10).

Частиною 1 ст.86 Цивільного кодексу Української РСР, чинного на час виникнення правовідносин щодо надання чоловікові позивачки ОСОБА_4 земельної ділянки в користування для ведення селянського (фермерського) господарства, визначалося, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Відносини власності регулювалися Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами, зокрема Земельним кодексом України від 18.12.1990 року № 561-XII (далі - ЗК 1990 року).

Згідно з частинами 1 і 2 ст.7 ЗК України в редакції, яка діяла станом на 21.09.1994 р., тобто на час виникнення права постійного користування землею у чоловіка позивачки, користування землею може бути постійним або тимчасовим, постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.

У відповідності до ч.5 ст. 7 ЗК 1990 року у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Відповідно до ч.1 ст. 22 ЗК 1990 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно з ч.1 ст. 23 ЗК 1990 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗК України 1990 року припинення права власності на земельну ділянку або право користування земельною ділянкою може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 та 28 цього кодексу. Цими статтями не передбачено в якості підстав для припинення права користування смерть особи-користувача земельної ділянки. Таким чином, у діючому на час видання Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою земельному законодавстві не було передбачено такої підстави для припинення права постійного користування як смерть користувача. Також не передбачена така підстава ні ст. 140, ні ст. 141, ні будь-якою іншою статтею діючого ЗК України.

В свою чергу, відповідно до п. б Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні були до 01.01.2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Проте, рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп/2005 ці положення були визнанні неконституційними і тому норма п.6 Перехідних положень ЗК України втратила юридичну силу, а право постійного користування земельною ділянкою залишилося у фізичних осіб, незважаючи на вичерпний перелік суб'єктів права постійного користування землею, закріплений у ч. 2 ст. 92 ЗК України 2001 року.

Зі статуту фермерського господарства «КАС» вбачається, що селянське ( фермерське) господарство зареєстроване Петропавлівською державною адміністрацією 16.12.1997 року за № 113 та взято на облік в Петропавлівський ДПУ 28.07.1993 року за кодом № 23022895, що підтверджується копією статуту ( а.с.12).

На час реєстрації фермерського господарства «КАС» ще не набрав чинності Закон України «Про фермерське господарство» 29.07.2003 року і новий Земельний кодекс 2001 року

Засновниками вказаного фермерського господарства є ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яки проживали разом у ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується витягом ЄДР юридичних та фізичних осіб ( а.с.7). Позивачка вказана у числі засновників господарства за дошлюбним прізвищем Стомова, шлюб вона зареструвала з ОСОБА_4 11.01.1995 року , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-КИ № 292844 ( а.с.6)

ОСОБА_4, чоловік позивачки, помер 07.06.2017 року , що підтверджується свідоцтвом про смерть сервї 1-КИ № 752642 від 07.06.2017 року ( а.с.16) .

Згідно з ст.1268 Цивільного кодексу (далі ЦК) України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її (ч.1).

Статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Позивач своєчасно звернулась до приватного нотаріуса ОСОБА_6 і 11.01.2018 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на право засновника (власника) селянського (фермерського) господарства "КАС", зареєстрованого у ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців : 28 липня 1993 року № 0, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом ( а.с.17).

12.01.2018 року позивачка рішенням № 1/2018 затвердила статут СФГ "КАС" у новій редакції, виключила зі складу засновників померлого чоловіка та встановила одноосібним засновником , кінцевим бенефіціарним власником та головою СФГ "КАС" ОСОБА_1, що підтверджується вказаним рішенням ( а.с.18).

15.01.2018 року зміни до Статуту селянського (фермерського) господарства «КАС» зареєстровані в Єдиному державного реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджується витягом з нього ( а.с.23).

15.02.2018 року після звернення позивачки до приватного нотаріуса Петропавлівського районного нотаріального округу, їй була видана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування земельною ділянкою з тієї підстави, що, як вказав нотаріус, право постійного користування припиняється у разі смерті спадкодавця, що підтверджується Постановою нотаріуса ( а.с.24)

Згідно з п. 4.14 ч. 4 Глави 10 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.

На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Частиною 3 Глави 13 Розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, окрім іншого встановлено, що у постанові про відмову зазначаються: причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство.

Отже, нотаріус, розглянувши звернення позивачки щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою, зазначив, що згідно з «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача такого свідоцтва буде суперечити законодавству України, а тому позивачці було відмовлено в отриманні свідоцтва про прийняття спадщини. Інші правові підстави для відмови у видачі свідоцтва у постанові від 15.02.2018 року відсутні.

Відповідно до ч. 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

З огляду на те, що позивач не має можливості реалізувати своє право на спадкування права постійного користування у позасудовому порядку, то його право підлягає судовому захисту.

Відповідно до ч.2 ст. 4 ЗК 1990 року припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу.

Статтями 27, 28 ЗК 1990 року не передбачено в якості підстави для припинення права користування смерть особи - користувача земельної ділянки.

Отже, у чинному на час видання державного акта на право постійного користування земельною ділянкою Земельному кодексі не було передбачено такої підстави для припинення права постійного користування як смерть користувача, також така підстава не передбачена ні статтею 140, ні статтею 141 діючого з 01.01.2002 року ЗК України 2001 року.

ЗК України 2001 року (ст.92) та Законом України «Про фермерське господарство» передбачено у разі бажання ведення фермерського господарства отримання земельної ділянки тільки у власність або оренду.

Відповідно до п. 6 Перехідних положень ЗК України 2001 року в редакції від 20.04.2004 року громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні були до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 ці положення було визнано неконституційними і тому норма п. 6 Перехідних положень ЗК України втратила юридичну силу, а право постійного користування земельною ділянкою залишилося у фізичних осіб, незважаючи на вичерпний перелік субєктів права постійного користування земельною ділянкою, закріплений у ч.2 ст. 92 ЗК України 2001 року.

Серед іншого, у даному рішенні було зазначено, що згідно з частиною третьою статті 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства.

Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя).

Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними.

Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Положення ст. 13 Конституції України не виключає можливості для громадян користуватися землею на визначених у законі різних правових титулах, гарантуючи при цьому громадянам право власності на землю.

Стаття 92 ЗК України не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках станом на 01 січня 2002 року.

Крім того у рішенні наголошено, що згідно з ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

У разі відсутності заповіту спадкування здійснюється за законом.

До складу спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України входять усі права та обов'язки, що на лежали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Отже, право постійного користування землею, яке мав на день смерті чоловік позивачки ОСОБА_4, успадковується за законом.

Спадкоємцями першої черги за законом є діти померлого, дружина і батьки (ст.1261 ЦК України).

Позивач та відповідач 1 є спадкоємцями за законом майна померлого ОСОБА_7

Суд звертає увагу, що державний акт на право користування земельною ділянкою, що виданий на ім'я спадкодавця, є правовстановлюючим документом на цю земельну ділянку.

Окрім того, ч. 1 ст. 23 Закону України «Про фермерське господарство» № 973-IV від 19.06.2003 встановлює, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

В роз'ясненнях, що містяться в п.9 Постанови №20 від 22.12.1995 р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що успадкування майна селянського (фермерського) господарства здійснюється за загальними правилами спадкового права.

У п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику справах про спадкування» зазначено, що у порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Відповідно до ч. 2 ст. 407 ЦК україни та ч. 2 ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може відчужуватись і передаватись в порядку спадкування.

Згідно з п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

В свою чергу, згідно з ч.1 ст. 92 ЗК України 2001 року право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Та обставина, що серед суб'єктів права постійного користування земельною ділянкою в цій статті не зазначено громадян України, не є підставою для припинення такого права у громадян, що набули його на підставі раніше діючого законодавства. Також у п. 3.5 ОСОБА_8 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказано, що у порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Емфітевзис - це довгострокове, відчужуване та успадковуване речове право на чуже майно, яке полягає у наданні особі права володіння і користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб з метою отримання плодів та доходів від неї з обов'язком ефективно її використовувати відповідно до цільового призначення.

Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Отже, згідно з чинним законодавством України, а саме ч. 2 ст. 407 ЦК України та ч. 2 ст. 102-1 ЗК України 2001 року право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може передаватися в порядку спадкування.

Відповідно до ч.І ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч.І ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Отже, власник, а ним на момент передачі ОСОБА_4 в постійне користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства була Петропавлівська селищна рада, мав право на таку дію.

Згідно з ч. 1 ст. 92 ЗК України 2001 року право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.09.2005 року №5-рп/2005 звернув увагу на те, що на право постійного користування земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13,14, 41, 55 Конституції України.

Згідно з Законом України № 2009-12 «Про селянське (фермерське) господарство» у редакції, чинній на момент отримання Державного акту на право постійного користування землею та отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передаються у приватну власність і надаються в користування, в тому числі на умовах оренди.

Передача земельних ділянок у приватну власність і надання їх в користування здійснюється із земель запасу, а також земель, вилучених (викуплених) у встановленому порядку.

Безоплатно земельні ділянки передаються у приватну власність громадян для ведення селянського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється в порядку, передбаченому статтею 6 Земельного кодексу України ( 561-12 ).

Передача громадянам безоплатно у приватну власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства провадиться один раз, про що Радою народних депутатів, яка передала земельну ділянку, робиться відмітка в паспорті або документі, який його замінює.

За плату передаються у приватну власність громадян для ведення селянського (фермерського) господарства земельні ділянки, розмір яких перевищує середню земельну частку.

У постійне користування земля надається громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебувають у державній власності (ч.2 ст.4).

Відповідно до Закону України № 973-15 «Про фермерське господарство» у редакції, чинній на момент відкриття спадщини, надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України (ст.7), до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити, зокрема будівлі, споруди, облаштування, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу (ст.19)

Успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону (ст.23).

Таким чином, суд вважає, що відсутні передбачені законодавством України перешкоди для спадкування права постійного користування земельною ділянкою цього права, оскільки це не тільки не відповідає загальним засадам верховенства права, передбаченим Конституцією України, а також вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В даному випадку слід застосувати принцип верховенства права, закріплений в Конституції України, відповідно до ч.І ст.8 якої В Україні визнається і діє принцип верховенства права і згідно з ч.І ст.129 якої суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Поза всяким сумнівом, мається на увазі верховенство прав людини, одним з трьох основних, природних прав якої, нарівні з правом на життя і правом на свободу, є право власності, захист якого передбачений ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де в частині першій зазначено наступне.

ОСОБА_4 фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.17 Закону України №3477-15 від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСП/1) як джерело права.

Право мирного володіння своїм майном ЄСПЛ поширює на випадки не лише набуття земельних ділянок у власність, але й у довгострокове користування. Позиція ЄСПЛ полягає у тому, що право особи на земельну ділянку, яка надана їй для постійного користування, є «володінням», що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі ЄСПЛ «Остапенко проти України» від 14.06.2007 суд констатував, що є порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції (щодо права кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом) та ст. 1 Першого протоколу (щодо права кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном), оскільки заявник фермер із м. Новий Буг Миколаївської області протягом 13 років (з липня 1993 р. по лютий 2006 р.) не міг захистити своє право на розширення земельної ділянки для ведення фермерського господарства внаслідок невиконання рішень національного суду. При розгляді справи у ЄСПЛ Уряд України стверджував, що ділянка землі, з приводу якої скаржиться заявник, не може розглядатись як його «власність» у сенсі ст. 1 Першого протоколу, оскільки рішення від 04.04.2000 передбачає передачу землі у довгострокове користування, а не у власність. Європейський суд відхилив аргумент Уряду з приводу того, що перехід землі в довгострокове користування не є переходом у власність.

Згідно зі ст.152 ЗК в чинній на час відкриття спадщини редакції держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

Судом будо встановлено що померлий чоловік позивачки ОСОБА_4 ( спадкодавець) на момент смерті мав у постійному користування земельні ділянку сільськогосподарського призначення розташованих на території Петропавлівської селищної ради та на території Троїцької сільської ради. Станом на 05.09.2018 року вказані земельні ділянки продовжують рахуватися за СФГ "КАС", що підтверджується довідками відповідача 1 ( а.с.103 та 104) .

Згідно наказу відповідача 1 - Головного управління держгеокадастру в Дніпропетровській області № 4-2221/15-18 та акту приймання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної власності у комунальну власність від 06.06.2018 року земельна ділянка , якою позивачка та її чоловік користувались більше 20 років, була передана з державної власності у комунальну , а саме Українській сільській об'єднаній громаді Петропавлівського району Дніпропетровської області за № 46 за кадастровим № :01:001:5027 розміром 13,0089 га , що підтверджується наданими суду доказами відповідачем 2 ( а.с. 111 - 139).

Конституційний Суд України вказує на те, що на право постійного користування земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України.

.

Правова позиція Верховного Суду України, висловлена їм в постановах № 6-2329цс16 від 5 жовтня 2016 року та № 6-3113цс15 від 23 листопада 2016 року, про те, що право постійного користування землею селянського (фермерського) господарства, отримане за нормами ЗК України 1990 року, не успадковується, суперечить рішенню Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп/2005, що має вищу юридичну силу і є обов'язковим для виконання, в тому числі і суддями Верховного Суду України, а також положенням ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і практиці ЄСПС/1 по її застосуванню, і положенням ст.ст.8 та 129 Конституції України щодо верховенства прав людини.

З огляду на викладене, зважаючи на те, що позивачка відповідно до закону успадкувала права, які за життя належали спадкодавцю, визнання права постійного користування на земельну ділянку за позивачкою ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом відповідає положенням чинного законодавства України, тому заявлені нею вимоги підлягають задоволенню.

Позивачка понесла судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 704 гривень 80 копійок, які вона прохає покласти на неї.

На підставі викладеного, ст.ст. 13, 14, 41, 55, 124 Конституції України , ст.ст. 4, 7, 22, 23, 27, 28 ЗК України 1990 року, ст.ст. 92, 102-1, 140-142 ЗК України 2001 року, ст.ст. 16, ч. 2 ст. 407, 1216 -1218, 1225, 1236, 1261,1266, 1268, 1270 ЦК України, ч. 1 ст. 23 Закону України «Про фермерське господарство», керуючись ст.ст. 4,12,76,81,263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадасту у Дніпропетровській області та Української сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області про визнання у порядку спадкування права постійного користування земельною ділянкою, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, інпп № НОМЕР_1, у порядку спадкування за законом, право постійного користування земельною ділянкою площею 21,14 га згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ДП, виданого 22.11.1994 року виданого Петропавлівською селищною радою народних депутатів Дніпропетровської області, яка складається з 7,2 га розташованої на території Петропавлівської селищної ради Петропавлівського району Дніпропетровської області та 13,94 га, розташованої на території Троїцької сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, яка належала на праві постійного користування ОСОБА_4, померлому 03 червня 2017 року , на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ДП, виданого 22.11.1994 року на підставі рішення Петропавлівської селищної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 05.05.1993 року № 206, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 41.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин

Суддя ОСОБА_9