Ухвала

26 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 161/18738/15-ц

провадження № 61-1946 ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Білоконь О. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 червня 2016 року, рішення Апеляційного суду Волинської області від 14 вересня 2016 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки в ухвалі Волинського апеляційного суду від 10 червня 2019 року при розгляді заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Волинської області від 14 вересня 2016 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «М.Ж.К» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

10 грудня2015 року товариство з обмеженою відповідальністю "М.Ж.К." (далі -ТОВ «М.Ж.К.») звернулось до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території у розмірі 3 506,36 грн та судовий збір.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 червня 2016 року позов ТОВ «М.Ж.К.» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «М.Ж.К.» заборгованість по оплаті за надані послуги у розмірі 3 506,36 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 14 вересня 2016 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 червня 2016 року у справі змінено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «М.Ж.К.» заборгованість у розмірі 3 487,00 грн. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_2 у дохід державного бюджету 180,00 грн, пов`язаних з публікацією у пресі оголошення про виклик відповідача.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 10 червня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Волинської області від 14 вересня 2016 року у цій справі залишено без розгляду.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки в ухвалі Волинського апеляційного суду від 10 червня 2019 року.

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 червня 2016 року, рішення Апеляційного суду Волинської області від 14 вересня 2016 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та залишити позовну заяву без розгляду, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, з урахуванням такого.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

У відповідності до частини першої статті 258 ЦПК України судовими рішеннями є: ухвали, рішення, постанови, судові накази.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (пункт 1 частини шостої, частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 3 506,36 грн, яка станом на 1 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100=192 100).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону за ціною позову.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктом а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, а саме: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини, не дають підстав для висновку про наявність підстав для відкриття касаційного провадження, оскільки заявником не додано до касаційної скарги доказів, які б підтверджували обставини, на які він посилається. Доводи касаційної скарги фактично підтверджують незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями та не свідчать про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 червня 2016 року, рішення Апеляційного суду Волинської області від 14 вересня 2016 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки в ухвалі Волинського апеляційного суду від 10 червня 2019 року при розгляді заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Волинської області від 14 вересня 2016 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «М.Ж.К» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Білоконь