ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/203/19 Суддя доповідач: Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Запорізької обласної ради про визнання дій незаконними, визнання недійсними умов контракту,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Запорізької обласної ради про визнання дій незаконними, визнання недійсними умов контракту, який в процесі розгляду справи уточнив.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 12.02.1990 працював на посаді директора обласної школи вищої спортивної майстерності. 22.07.2013 між ним та Запорізькою обласною радою за ініціативою її голови було укладено контракт терміном дії 1 рік до 22.07.2014. Дію контракту було продовжено ще на 1 рік шляхом укладання додаткової угоди № 1 від 22.07.2014. Укладення контракту в частині визначення строку позивач вважає незаконним, оскільки відповідачем порушено умови Закону України "Про освіту", рішення Конституційного Суду України від 09.07.1998 № 12-рп/98, Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2011-2015 рр., норми міжнародного права, оскільки встановлено строки контракту всупереч волевиявленню позивача. Зазначив, що педагогічні працівники в установах та закладах освіти здійснюють свої професійні обов'язки на постійній основі, умови їх роботи носять довготривалий характер, оскільки пов'язані із здійсненням безперервного навчально-виховного процесу, і немає передумов вважати такий процес обмеженим в часі. Максимальна межа дії строку трудового договору, укладеного на невизначений строк, не встановлюється. Примушування працівника, який працює на умовах безстрокового трудового договору, до укладання контракту з обмеженим строком його дії, є погіршенням його становища та є підставою для визнання такого контракту недійсним.

Про порушення своїх прав позивач дізнався після здійснення консультацій із профспілковим органом у жовтні 2016 р. В період з 10.08.2016 по 30.08.2016, з 12.09.2016 по 29.09.2016, з 10.10.2016 по 31.10.2016 позивач проходив лікування, що є поважними причинами пропуску строку, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд поновити строк на звернення до суду як такий, що пропущено з поважної причини, визнати незаконними дії Запорізької обласної ради в особі голови ради ОСОБА_3 в частині укладення з директором КЗ «Запорізька обласна школа вищої спортивної майстерності» трудового договору, обмеженого певним строком, визнати незаконними умови контракту, укладеного Запорізькою обласною радою в особі голови ради ОСОБА_4 і директором КЗ «Запорізька обласна школа вищої спортивної майстерності» ОСОБА_2 22 липня 2013 року в частині визначення строку дії контракту, а саме підпункту 5.2.1 пункту 5.2, пункт 5.5., пункт 6.1.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, неповне з'ясування усіх фактичних обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Запорізька обласна рада надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк, визначений ст.. 233 КЗпП України та відсутні підстави для його поновлення.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, ОСОБА_2 з 12 лютого 1990 р. працював на посаді директора комунального закладу "Запорізька обласна школа вищої спортивної майстерності" Запорізької обласної ради. 16 липня 2013 р. ОСОБА_2 звернувся до голови Запорізької обласної ради із заявою про згоду на перехід на контрактну форму трудових відносин та підписання контракту, з запропонованими умовами контракту ознайомлений без заперечень. Просив укласти відповідний контракт. 22 липня 2013 р. між ОСОБА_2 та Запорізькою обласною радою було укладено контракт з директором комунального закладу "Запорізька обласна школа вищої спортивної майстерності", що є об'єктом спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Запорізької області б/н.

Відповідно до умов п. 5.1 Контракту, внесення змін та доповнень до нього здійснюється шляхом підписання додаткових угод.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 Контракту передбачено, що він припиняється після закінчення терміну його дії.

Згідно п. 5.5 Контракту, за два місяці до закінчення терміну дії контракту він може бути продовжений за згодою сторін або укладений на новий чи інший термін.

Термін дії Контракту з 22 липня 2013 р. по 22 липня 2014 р. (п. 6.1 Контракту).

22 травня 2014 р. від імені ОСОБА_2 на ім'я голови Запорізької обласної ради подана заява про продовження терміну дії Контракту.

22 липня 2014 р. між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Контракту, відповідно до п. 1 якої у зв'язку із закінченням терміну дії Контракту від 22 липня 2013 р., враховуючи лист управління молоді, фізичної культури та спорту Запорізької обласної державної адміністрації від 21 липня 2014 р. № 01-15/0628, п.п. 5.1 п. 5 Контракту, сторони вирішили продовжити його дію по 22 липня 2015 р. включно та п. 6.1 п. 6 Контракту викладено у новій редакції, а саме - термін дії Контракту встановлено з 22 липня 2013 р. по 22 липня 2015 р. включно.

21 липня 2015 р. головою Запорізької обласної ради прийнято розпорядження № 141-св "Про звільнення директора комунального закладу "Запорізька обласна школа вищої спортивної майстерності" Запорізької обласної ради", відповідно до якого ОСОБА_2 звільнено 22 липня 2015 р. у зв'язку із закінченням строку дії контракту (трудового договору) за п. 2 ст. 36 КЗпП України, про що 22 липня 2015 р. до трудової книжки ОСОБА_2 внесено відповідний запис про його звільнення.

ОСОБА_2, не погоджуючись із припиненням дії контракту, звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовом до Запорізької обласної ради в особі голови Ради ОСОБА_4 про визнання припинення дії Контракту на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України незаконним, поновлення на посаді директора КЗ "Запорізька обласна школа вищої спортивної майстерності" Запорізької обласної ради, стягнення оплати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 1 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26 січня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року в задоволенні вказаного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Частиною 3 статті 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ст.. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами виник спір щодо правомірності визначення відповідачем строку дії Контракту від 22 липня 2013 р., у зв'язку із чим позивач просив визнати незаконними умови контракту, якими встановлено строк його дії.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.

Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що встановлені ст. ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Поважність причин пропуску строку - це обставини, які свідчать про те, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх трудових прав.

Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не заперечується факт пропуску строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, для звернення до суду із даним позовом, який по суті є позовом щодо трудових правовідносин, оскільки стосується незгоди позивача із умовами Контракту (трудового договору) у частині визначення строку його дії.

При зверненні до суду з позовною заявою, позивач зазначив, що в нього були поважні причини пропуску цього строку, оскільки про порушення своїх прав дізнався після здійснення консультацій із профспілковим органом у жовтні 2016 р. В період з 10.08.2016 по 30.08.2016, з 12.09.2016 по 29.09.2016, з 10.10.2016 по 31.10.2016 позивач проходив лікування, що є поважними причинами пропуску строку, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що твердження позивача є суперечливими, оскільки позивач зазначає, що дізнався про порушення своїх прав у жовтні 2016 р., проте із позовом до суду звернувся у листопаді 2016 р. Водночас, позивач вказує на свою хворобу протягом серпня-жовтня 2016 р. Таким чином, якщо брати до уваги твердження позивача, що про порушене право він дізнався у жовтні 2016 р., то тримісячний строк звернення до суду в такому випадку закінчувався у січні 2017 р., тобто пізніше, ніж позивач подав даний позов до суду. Однак, позивач просить суд поновити даний строк, та врахувати як поважні причини пропуску цього строку його лікування протягом серпня-жовтня 2016 р.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що зазначені обставини надають підстави для висновку, що позивач вказує у позовній заяві недостовірні відомості стосовно періоду, з якого він дізнався про порушення своїх прав. У первино поданій позовній заяві від 29.11.2016 року позивач зазначив, що дізнався про порушення своїх прав в листопаді 2016 р. (т. 1 а.с. 5), в подальшому в уточнених позовних заявах він вказує про цей період як жовтень 2016 р. (т. 1 а.с. 16, 171). Крім того, позивач, звертаючись до суду із позовом у 2015 році (справа № 335/7838/15-ц) вказував на неправомірність визначення строку дії контракту, і судом було роз'яснено позивачеві його право заявити вимоги про визнання недійсними умов Контракту, якими встановлені строки його дії, однак він таким правом не скористався, про що зазначено у рішенні суду в справі № 335/7838/15-ц, прийнятому ще 1 грудня 2015 р. (т. 1 а.с. 188).

Судова колегія, виходячи із того, що позивач 16 липня 2013 р. звернувся до голови Заопрізької обласної ради із заявою про згоду на перехід на контрактну форму трудових відносин та підписання контракту, а також, що даний Контракт був укладений між сторонами 22 липня 2013 р. (т. 1 а.с. 89, 111-115), вважає, що позивач фактично дізнався про порушення своїх трудових прав саме з часу укладення контракту та ознайомлення із його умовами, у т.ч. і спірними щодо його строковості, а саме з 22 липня 2013 р. Причин, які б вказували на об'єктивну неможливість позивача одразу після укладення Контракту, звернутися до профспілкового органу за консультацією, позивачем не зазначено, так само як і не вказано причин, які перешкоджали йому звернутися до суду із даним позовом в тримісячний строк з 22 липня 2013 р. (тобто до 23 жовтня 2013 р.).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено позивачем без поважних причин, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском зазначеного строку.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про пропуск позивачем строку звернення до суду.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 липня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: