КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 361/3019/17

провадження № 22-ц/824/1027/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Поливач Л.Д., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - Княжицька сільська рада Броварського району Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2018 року у складі судді Селезньової Т.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Княжицької сільської ради Броварського району Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення сільської ради про передачу земельної ділянки у власність, визнання недійсним договору купівлі-продажу частини земельної ділянки, визнання недійсним договору поділу земельної ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсним рішення Княжицької сільської ради Броварського району Київської області від 14 грудня 2007 року про виділення земельної ділянки розміром 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер НОМЕР_1, у власність ОСОБА_2; визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини вказаної земельної ділянки, укладений 01 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, кадастровий номер НОМЕР_1; визнати недійсним договір поділу вказаної земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений 31 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (за яким сторони даного договору поділили дану земельну ділянку площею 0,10 га на дві частини по 0,05 га); визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,05 га, кадастровий номер НОМЕР_2, укладений 06 квітня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, за яким ОСОБА_2 продав ОСОБА_4 вказану земельну ділянку.

Посилалася на те, що відповідно до рішення Княжицької сільської ради Броварського району Київської області від 11 листопада 2006 року позивачу надано у власність земельну ділянку розміром 0,1802 га. З вказаною земельною ділянкою (від точки Д до точки Г, позначених на описі меж державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 від 21 лютого 2008 року) межує спірна земельна ділянка розміром 0,10 га, яка знаходилась у загальному користуванні та яку позивач використовувала як город з 2006 року.

Пояснювала, що 14 березня 2017 року сільська рада у відповідь на заяву позивача про передачу спірної земельної ділянки розміром 0,10 га їй у власність повідомила, що вказана земельна ділянка вже сформована, їй присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1 та право власності на неї зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2

Зазначала, що 08 лютого 2017 року право власності на спірну земельну ділянку було зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі рішення Княжицької сільської ради Броварського району Київської області від 14 грудня 2007 року. Пізніше, а саме 01 березня 2017 року ОСОБА_2 продав Ѕ частину даної земельної ділянки ОСОБА_3 Потім 31 березня 2017 року було здійснено поділ цієї земельної ділянки в натурі, після чого 06 квітня 2017 року ОСОБА_2 продав іншу Ѕ частину спірної земельної ділянки ОСОБА_4

Вказувала, що у відповідь на заяву про отримання копії рішення Княжицької сільської ради Броварського району Київської області, на підставі якого було надано у власність ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, зазначено, що Княжицька сільська рада Броварського району Київської області VII скликання з 01 листопада 2015 року рішення щодо надання дозволу на користування та приватизацію земельної ділянки, що межує із земельною ділянкою позивача по вул. Івана Франка в с. Княжичі, не приймалися.

На думку позивача, рішення сільської ради щодо надання у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки є незаконним, тому просила визнати його недійсним з таких підстав: подібне рішення сільською радою взагалі не приймалося та вказана земельна ділянка у власність відповідачу ОСОБА_2 сільською радою не передавалася; надане ОСОБА_2 рішення сільської ради є підробленим; при складенні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 позивач, як суміжний землекористувач, не підписувала акт узгодження меж.

Вважала, що її права, як фактичного користувача спірної земельною ділянкою і як суміжного землекористувача, даним рішенням сільської ради порушені, оскільки воно є перешкодою в отриманні даної земельної ділянки у власність. До того ж, ОСОБА_2 своїми діями позбавив її права на приватизацію даної земельної ділянки. Договір купівлі-продажу 1/2 частини спірної земельної ділянки, договір поділу земельної ділянки і договір купівлі-продажу другої половини земельної ділянки просила визнати недійсними з підстав, передбачених статтею 203 ЦК України та частиною 1 статті 215 ЦК України, а саме з таких підстав: ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку незаконно і тому не мав права розпоряджатись тим, що йому не належить згідно із законом; договори були укладені без мети створення реальних наслідків, а з метою приховання слідів незаконного заволодіння земельною ділянкою.

На підставі викладеного просила позов задовольнити.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, 29 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Вважає, що суд не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Уважає, що суд першої інстанції грубо порушив норми процесуального права, оскільки відмовився вживати будь-яких примусових заходів щодо забезпечення явки відповідача ОСОБА_2 в судові засідання для надання пояснень. Зазначає, що суд тричі безпідставно відмовляв позивачу у прийнятті письмового доказу, а саме протоколу Княжицької сільської ради Броварського району Київської області від 14 грудня 2018 року, що має значення для вирішення справи. Також вказує, що суд безпідставно не прийняв до уваги докази, подані Княжицькою сільською радою Броварського району Київської області, а саме схему земельних ділянок під індивідуальну забудову в с. Княжичі та викопіювання з Генерального плану с. Княжичі за 2008 рік, яка підтверджує, що спірна земельна ділянка на момент виділення відповідачу знаходилась в межах санітарно-охоронної зони, тому сільська рада не могла її виділити відповідачу. Зазначає, що суд безпідставно не застосував статтю 121 ЗК України та не захистив порушене право позивача на безоплатне отримання земельної ділянки.

Відповідачі не скористалися своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не направили.

Позивач у судовому засіданніапеляційну скаргу просила задовольнити з вищевказаних підстав, а рішення суду першої інстанції - скасувати.

ОСОБА_4 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Княжицька сільська рада свого представника в судове засідання не направила, про дату час та місце розгляду справи повідомлялася відповідно до вимог закону, клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходило.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що фіктивність оспорюваних договорів чи приховання за ними інших правочинів, а також недобросовісності в намірах сторін не встановлено, також як і не встановлено порушень прав позивача оспорюваним нею рішенням органу місцевого самоврядування і самим фактом набуття ОСОБА_2 права власності на суміжну ділянку. Також суд посилався на те, що в межах даної справи не встановлено незаконності набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності на вказану земельну ділянку, і враховуючи презумпцію правомірності набуття права власності, уважав, що ОСОБА_2, чиє право власності було зареєстроване належним чином, мав право розпоряджатись вказаною земельною ділянкою як її власник на свій розсуд, в тому числі мав право її відчужувати та вчиняти відносно неї інші правочини, дозволені законом, зокрема щодо поділу між співвласниками.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку №182908 ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1602 га, к.н.НОМЕР_4, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, в АДРЕСА_1. Державний акт складено у Броварському відділі земельних ресурсів, підстава виникнення права: рішення Княжицької сільської ради від 1.11.2006р. №344. З плану ділянки межа Г-Д - це землі загального користування вул. Франка.

З позовної заяви та пояснень позивача убачається, що вказана вище земельна ділянка, яка належить на праві власності ОСОБА_1, межує з земельною ділянкою загального користування вул. Франка, розміром 0,10 га, якою вона користувалася з 2006 року та яка є спірною в даній справі.

В матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу від 01.03.2017 року, згідно якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купив Ѕ частку у праві власності на незабудовану земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_5, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку і господарських споруд, в селі Княжичі, площею 0,1000га, реєстраційний номер об'єкта нерухомості: 212; право власності продавця на даний об'єкт зареєстроване у державному реєстрі речових прав за номером 18945069, п. 2.1- продаж вчинено за 65 000грн., які повністю сплачені покупцем продавцю до нотаріального посвідчення договору. Згідно звіту про експертну оцінку вартість земельної ділянки складає 12 943 грн.

Відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та витягу з ДЗК встановлено, що станом на день посвідчення договору купівлі-продажу право власності на відчужувану земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_2 08.02.2017 року, документ, що посвідчує право: свідоцтво про право власності, витяг з ДЗК, від 10.02.2017 року;підстава виникнення права власності: рішення органу місцевого самоврядування, 1261 (17-ІУ), виданий 14.12.2007р. видавник Княжицька сільська рада Броварського району. Відомості про заборони відсутні.

Разом з посвідченням вказаного договору купівлі-продажу 01.03.2017 року внесено зміни про право власності на земельну ділянку та зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку спірної земельної ділянки та того ж дня право власності на куплену частку в спірній земельній ділянці було зареєстровано за ОСОБА_3; підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу р.№436 від 01.03.2017 року, форма власності приватна, спільна часткова.

Згідно витягів з ДЗК 17.03.2017 року зареєстровано земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_6, площа 0,05га, і земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_7, площа 0,05га, АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, приватна власність, інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснено реєстрацію: Технічна документація із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок..

Відповідно до договору поділу земельної ділянки від 31.03.2017 року, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 здійснили поділ незабудованої земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_5, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку і господарських споруд, в селі Княжичі, площею 0,1000га, реєстраційний номер об'єкта нерухомості: 212; яка належить співвласникам кожному по Ѕ частці; на підставі технічної документації сформовані дві земельні ділянки по 0,05га, кадастрові номери нових сформованих ділянок: НОМЕР_6 і НОМЕР_7; за поділом ОСОБА_2 набуває право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_7, а ОСОБА_3 - набуває право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_6.

Згідно відомостям з державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_7 за ОСОБА_2 та на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_6 за ОСОБА_3 на підставі договору про поділ від 31.03.2017 року.

З договору купівлі-продажу від 06.04.2017 року убачається, що ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_4 купив земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_7, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку і господарських споруд, в селі Княжичі, площа 0,05га, реєстраційний номер об'єкта нерухомості: 212; склад угідь під житлову забудову; об'єкт належить продавцю на підставі договору про поділ земельної ділянки між співвласниками від 31.03.2017 року, реєстровий номер 726. П.2.1- продаж вчинено за 209 250 грн., які у повному обсязі сплачені покупцем продавцю до нотаріального посвідчення договору.

Згідно відповіді Княжицької сільської ради від 08.08.2017 року №779 на звернення адвоката Маляренка С.В. Княжицька сільська рада повідомила, що в приміщенні сільської ради станом на 08.08.2017 року відсутні будь-які записи щодо реєстрації рішень про виділення земельної ділянки ОСОБА_2, відсутня інформація і документи щодо сесії ради від 14.12.2007 року та прийнятих рішень щодо виділення земельної ділянки ОСОБА_2; всі документи, створені в процесі діяльності, передані до архіву Броварської районної державної адміністрації.

Разом з тим, у відповіді завідуючого архівним сектором Броварської РДА №156 від 16.08.2017 року зазначено, що надати копію ХУІІ сесії У скликання Княжицької сільської ради №1261 від 14.12.2007 року не має можливості тому, що в документах Княжицької сільської ради за 2007 рік відсутні рішення вищевказаної сесії сільської ради з №1230 по №1380.

Згідно відповіді МРУ в Броварському районі ГУ Дергеокадастру у Київській області від 04.08.2017 року державна реєстрація земельної ділянки НОМЕР_5 здійснена на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж в натурі (на місцевості), розробленої у 2016 році Броварським РВВ Київської обласної філії ДП «Центр ДЗК». Техдокументація в архіві управління відсутня.

Згідно відповіді Броварського ВА ГУНП на запит адвоката Маляренка - щодо надання інформації про протиправні дії щодо Княжицької сільської ради в період з 2007 по 2009рік,- інформація відсутня , оскільки термін зберігання 5 років, тому матеріали до 2011року знищені. Щодо фактів викрадення документів з приміщення міської ради у період з 2007 по 2017рік . то таких фактів за період з 2012по 2017рік не значиться.

Разом з тим, Відділом реєстрації Броварської РДА на запит адвоката Маляренка С.В. надано копії документів, які були подані ОСОБА_2 для реєстрації 08.02.2017 року права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, к.н. НОМЕР_5, зокрема:

- Рішення Княжицької сільської ради про передачу у власність земельних ділянок громадянам в с. Княжичі, дата 14 грудня 2007 року, № 1261 (17-V), за змістом: розглянувши заяву гр..ОСОБА_2 про передачу земельної ділянки у власність, з посиланням на п.34 ч.1 ст.26 закону Про місцеве самоврядування в Україні, ст.ст.12,118,119,186 Земельного кодексу України, сесія сільської ради вирішила: передати ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,1000га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд в с. Княжичі, зобов'язати ОСОБА_2 використовувати її за призначенням; просити землевпорядну організацію виконати роботу по виготовленню державного акту на право власності; попередити ОСОБА_2, що можливі уточнення в зв'язку з інструментальним обміром ділянки. Рішення підписано сільський голова, підпис, ОСОБА_7, на підпису є відтиск печатки сільської ради. Представлена суду копія рішення посвідчена печаткою реєстратора;

- Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_5, с. Княжичі, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських споруд і будівель, площа 0,1000га, приватна власність, інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснено реєстрацію: Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі 31.10.2016р. БРВВ КОФ ДП «ЦДЗК» ОСОБА_8, дата реєстрації: 6.02.2017р.;

- Відомості про обмеження у використанні: не зареєстровані;

- Кадастровий план земельної ділянки, к.номер НОМЕР_5, з описом меж: по лінії А-Б- ОСОБА_1., В-Г- землі загального користування, вул. Франка, Г-А- землі загального користування вул. Чорновола, А-Б- ОСОБА_5.

Окрім того, у листі Броварського виробничого відділу КОФ ДП «Центр державного земельного кадастру» №001-01 від 29.08.2017 року зазначено, що технічна документація після її розробки на прохання замовника була повернута йому. У той же час, така документація дійсно розроблялась Броварським РВВ КОФ ДП «Центр ДЗК», на підтвердження чого надано роздрукований електронний варіант запитуваної технічної документації, а саме, техзавдання від ОСОБА_2, затверджене 12.12.2016 року, заява ОСОБА_2 від 12.12.2016 року, кадастровий план земельної ділянки з описом координат, експлікації земель; акт приймання-передачі межових знаків від 12.12.2016 року, абрис зовнішніх меж ділянки, дані про межові знаки.

За змістом статей 12, 116, 118 Земельного кодексу України особа має право набути безоплатно у власність земельну ділянку, в тому числі і за вказаним цільовим призначенням, в межах встановлених законом норм і в порядку, визначеному законом. Розпорядження земельними ділянками, вирішення питань передачі земельних ділянок у власність з земель комунальної власності територіальних громад віднесено до виключної компетенції органу місцевого самоврядування. Не оспорюється сторонами той факт, що дане питання віднесено до виключної компетенції колегіального органу Княжицької сільської ради, і повинно було бути вирішеним на сесії ради, тобто шляхом прийняття відповідного рішення.

У відповідності до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України (в редакції від05.12.2013 року) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно статті 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування (ст.81 ЗК України).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Рішення органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою розробляється, зокрема у вигляді технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Статтею 152 ЗК України регламентовано, що захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсним рішень, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом способів.

Згідно з ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є, у тому числі, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Таким чином, судом вірно установлено, що право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку було зареєстроване на підставі рішення Княжицької сільської ради від 14.12.2007 року та на підставі Технічної документації, розробленої спеціалізованим підприємством.

Суд першої інстанції дійшов також правильного висновку, що факт того, що оригінал даного рішення у сільській раді чи в архівному відділі районної державної адміністрації, або його копія, яка б була посвідчена сирою печаткою, у самого ОСОБА_2 не зберігся, не свідчить про відсутність вказаного документу як такого на час реєстрації права власності або про його підроблення. Факт наявності і подання такого рішення підтвердив реєстратор, надавши його копію, а факт виготовлення технічної документації підтвердив її розробник, надавши роздрукований варіант електронного екземпляру, збереженого ним. Окрім того, факт підроблення рішення Княжицької сільської ради від 14.12.2007 року не встановлено компетентним органом, а суд в межах розгляду цивільної справи не уповноважений законом робити встановлювати такі обставини.

Доводи ж апеляційної скарги щодо неприйняття судом до уваги письмових доказів, поданих Княжицькою сільською радою, а саме, схеми земельних ділянок під індивідуальну забудову в с. Княжичі та викопіювання з Генерального плану с. Княжичі за 2008 рік не заслуговують на увагу суду, оскільки всі докази, що містяться у матеріалах справи, зокрема і ті, на які посилається апелянт, були досліджені та оцінені судом першої інстанції, внаслідок чого суд дійшов правильного висновку, що факт знаходження земельної ділянки в період з 2000 до 2008 року у санітарній охоронній зоні свердловини не зазначається позивачем у позовній заяві як підстава для визнання рішення Княжицької сільської ради недійсним, а вищезазначені матеріали уявляють собою графічні матеріали, які не містять безумовних, достатніх і прямих доказів на підтвердження входження саме переданої ОСОБА_2 земельної ділянки у санітарно-охоронну зону свердловини.

Судом першої інстанції досліджувалася та надавалася оцінка і копії Протоколу сесії Княжицької сільської ради від 14.12.2007 року, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що такий доказ не оформлений у належний спосіб, який би виключав сумніви щодо його повноти і сумніви щодо належності сторінок саме до даного протоколу, зокрема не прошитий, в ньому відсутні всі сторінки, враховуючи надану нумерацію, він не посвідчений тим органом, який сформував даний витяг (частину документу), однак, виходячи з першої сторінки поданого протоколу, убачається, що земельні питання на даній сесії розглядались і були включені до порядку денного, був кворум (присутні 20 з 24-х депутатів), тобто рада була правомочною приймати рішення з земельних питань. З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, ураховуючи те, що суду не надані достовірні дані про прийняті на сесії рішення, які б давали можливість ідентифікувати їх, і зокрема рішення під номером № 1261 (17-V), також як і не надано рішення сільської ради від вказаної дати за даним номером, яке б стосувалось іншої особи чи іншого питання.

Покази свідка ОСОБА_7, опитаного в судовому засіданні, ґрунтуються лише на її логічних припущеннях та не підкріплені будь-якими належними та допустимими доказами.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК особа може звернутись до суду з цивільним позовом за захистом порушеного, не визнаного чи оспорюваного права, свободи чи законного інтересу (яке є наявним у позивача).

За змістом ст. 264 та п.4 ч. 4 ст.265 ЦПК України для задоволення позову необхідним є встановлення судом факту порушення права (законно інтересу) позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що сторона позивача не довела наявності у ОСОБА_1 права на спірну земельну ділянку, оскільки зазначена земельна ділянка їй не надавалась ні в постійне, ні в тимчасове користування, а тому відсутні підстави вважати, що порушені її права як землекористувача.

Позивач не вказує на порушення цілісності межі між земельною ділянкою, яка належить їй на праві власності, і суміжною ділянкою, набутою ОСОБА_2 у власність, чи факту накладення спірної земельної ділянки на ділянку позивачки, чи інших порушень її права власності як суміжного землевласника, а тому вірним є висновок суду, що посилання позивача на те, що з нею не погоджувалась межа, не є підставою для визнання оспорюваного рішення недійсним чи протиправним, оскільки не встановлено порушення межі і відповідно порушення прав суміжного землекористувача та землевласника.

Окрім того, органом місцевого самоврядування, а саме Княжицькою сільською радою, право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку в судовому порядку не оспорювалось.

Статтею 328 ЦК встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку набувається з моменту реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 140 ЗК України право власності на земельну ділянку припиняється у разі її відчуження за рішенням власника.

За змістом статей 321, 317, 319 ЦК України власник має право вільно розпоряджатись своїм майном. Право власності складається з права розпорядження, володіння та користування майном. Під правом розпорядження розуміється юридично забезпечена можливість власника визначати долю майна за власним розсудом.

Згідно ч.1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З укладених договорів купівлі-продажу, для покупця, виникло зобов'язання оплатити товар та прийняти товар, а для продавця - згідно ст.662 ЦК - передати товар покупцеві. Дані умови обох договорів сторонами виконані, в тому числі покупцем оплачено товар і передано гроші продавцю, про що зазначено у самому договорі; а продавцем виконано зобов'язання по передачі проданого товару покупцю.

Статтею 364 ЦК України встановлено, що власники майна, що перебуває у їх спільній власності, мають право поділити своє майно в натурі у відповідності до часток у праві власності.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, другою, третьою статі 203 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК - якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства; відповідно до ч.2 ст.203 ЦК - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; відповідно до ч.3 ст203 ЦК - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; відповідно ч.5 ст.203 ЦК - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

З аналізу вказаних правових норм убачається, що з позовом про визнання договору недійсним може звернутися особа, право якої внаслідок укладення такого договору порушено, разом з тим, оскільки судом встановлено, що позивач ні є ані власником, ані законним користувачем спірної земельної ділянки, тому, з огляду на те, що права ОСОБА_1, як законного власника або користувача земельної ділянки не порушено, колегія суддів доходить висновку, що відсутні підстави і для її звернення із позовними вимогами щодо визнання недійсними вказаних договорів.

Таким чином, встановивши обставини справи, дослідивши подані сторонами докази, колегія суддів доходить висновку, що стороною позивача не доведено порушення її прав та законних інтересів внаслідок набуття права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_2, оскільки вказана земельна ділянка органом місцевого самоврядування ОСОБА_1 ніколи безоплатно не передавалась ані у власність, ані у користування, а тому у позивача не виникло право і на звернення до суду з вимогами щодо визнання недійсними рішення Княжицької сільської ради про передачу у власність земельної ділянки № 1261 від 14 грудня 2007 року, а також договорів купівлі-продажу цієї земельної ділянки, укладених ОСОБА_2 після набуття ним у встановленому законом порядку права власності на спірну земельну ділянку.

З огляду на наведене, колегія суддів уважає, що при розгляді даної справи суд першої інстанції вірно виходив з того, що ОСОБА_2 як власник, чиє право власності було зареєстроване належним чином, мав право розпоряджатись вказаною земельною ділянкою на власний розсуд, в тому числі і мав право її відчужувати та вчиняти відносно неї інші правочини, дозволені законом, доки у встановленому законом порядку не буде доведено незаконності набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності на вказану земельну ділянку.

Відмова ОСОБА_2 надавати пояснення по суті заявлених позовних вимог та його неявка до суду, а також те, що він діяв виключно через представника не дає підстав для визнання вказаного рішення сільської ради недійсним, також як і невжиття примусових заходів судом першої інстанції відносно ОСОБА_2 за неявку в судове засідання не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов'язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Пунктом 1 частини першої статті 148 ЦПК України встановлено, що суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадку невиконання процесуальних обов'язків, зокрема, ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу.

Тобто, в такому випадку застосування заходів процесуального примусу є правом суду, а не покладеним на нього законом обов'язком.

Ураховуючи те, що відсутність ОСОБА_2 у судовому засіданні, а також не надання ним пояснень не призвело до неможливості встановлення обставин та вирішення справи по суті заявлених позовних вимог, з урахуванням того, що він був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи та діяв через свого представника відповідно до закону, колегія суддів не вбачає порушень вимог процесуального права з боку суду першої інстанції, також як і не вбачає у зв'язку із зазначеним підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо відмови суду першої інстанції вживати заходи процесуального примусу для забезпечення явки ОСОБА_2 є необґрунтованими, на правильність судового рішення не впливають та не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення у розумінні статті 376 ЦПК України.

У п. 3 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» визначено, що в судових рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. В умовах дії такого принципу, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об'єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об'єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 лютого 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді Л.Д. Поливач

Л.Д.Махлай