Справа № 645/1173/19
Провадження № 2/645/1044/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2019 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді- Шарка О.П.

при секретарі судових засідань - Христенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання факту проживання однією сім`єю, про визнання майна, що набуте підчас сумісного проживання, сумісною власністю, про визнання права власності на Ѕ частину сумісно нажитого майна, - , ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просила встановити факт проживання одніє`ю сімє`ю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , починаючи з червня 1992 року по день смерті останнього - 04.10.2018 року та визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2003 року випуску, номер шасі (кузова, рами)- НОМЕР_1 , білого кольору, реєстраційний № НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та квартиру АДРЕСА_1 та провести розподіл спільного сумісного майна, визначивши за ОСОБА_1 право власності на Ѕ автомобіля марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2003 року випуску номер шасі (кузова, рами)- НОМЕР_1 , білого кольору, реєстраційний № НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді від 13 березня 2019 року позовна заява прийнята до провадження, відкрито загальне позовне провадження.

03.04.2019 року позивач уточнив позовні вимоги.

Ухвалою суду від 22 липня 2019 року задоволено клопотання відповідача, витребувано з Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкала за адресою: АДРЕСА_2 , яка є матір`ю ОСОБА_2 та померлого ОСОБА_3 .

Витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ганшиної Олени Юріївни копії матеріалів на підставі яких 21.12.2015 року було укладено договір купівлі продажу двохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 а також безпосередньо копію даного договору купівлі продажу.

22.07.2019 року представник позивача заявив клопотання про витребування від Комунального закладу охорони здоров`я «Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» інформацію - чи викликали 04.10.2018 року «Швидку допомогу» за адресою: АДРЕСА_3 для ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . Якщо викликали, хто здійснив виклик. Чи зафіксований факт смерті ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 .

Представник відповідача в цьому судовому засіданні зазначив, що немає необхідності витребувати зазначену інформацію, оскільки ці обставини відповідач визнає та підтверджує, що ОСОБА_3 помер в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . Лікарі «Швидкої допомоги» за викликом приїхали на зазначену адресу та констатували смерть ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що починаючи з червня 1992 року по 04.10.2018 року проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 , мала з ним спільний бізнес - приготування та продаж гарячого харчування. Після знайомства одразу стали проживати разом - спочатку у батьків у Белгородській області, а з травня 1993 року переїхали до квартири позивача за адресою: АДРЕСА_4 . Мали сумісний побут, спільний бюджет, спільних друзів, мали й спільні витрати. Крім того, разом виховували сина позивача ОСОБА_6 , піклувалися про нього. Разом придбавали автомобілі, в довіреностях зазначені довірені особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , син позивачки. 25.12.2015 року за спільні кошти придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_5 . 05.10.2106 року за спільні кошти придбали для роботи автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2003 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_2 . Влітку 2018 року чоловік поїхав працювати на південь країни, але повернувся з боргом 24000,00 грн., який сплачували за рахунок сімейного бюджету. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, організацією його поховання займалась позивачка.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_3 з 1993 по 2012 рік. В 2007 році продав свою квартиру з поселенням. ОСОБА_1 продала свою двохкімнатну квартиру і вони за спільні кошти придбали 3-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , яка була зареєстрована на ОСОБА_1 В період з 2008 року між ними погіршились стосунки і вони проживали разом більше як сусіди. Оскільки, померлий в придбання квартири вклав свої особисті кошти та не мав іншого житла, між ними була домовленість, що одну із кімнат бути займати він та зберігати в ній свої речі. В 2012 році ОСОБА_3 познайомився з ОСОБА_7 та став проживати з нею однією сім`єю як чоловік та дружина. Вели спільне господарство, зайнялися спільним бізнесом, а також спільно проводили відпочинки. Після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 залищилась 2-х кімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 . При оформленні спадкових прав між братами була домовленість, що ОСОБА_2 відмовляється від своєї частки в спадковому майні, а ОСОБА_3 оформлює на себе повністю спадкові права, оскільки у ОСОБА_2 були невиконані кредитні зобов`язання. 21.12.2015 року спадкова квартира була продана, а на виручені кошти придбана 25.12.2013 р. однокімнатна квартира в АДРЕСА_5 та автомобіль. В зв`язку з наявністю боргу за кредитами, зазначена квартира також була оформлена на ОСОБА_3 , хоча фактично за домовленістю майно було поділено.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та у відповіді на відзив.

В судовому засіданні представник відповідача проти заявлених вимог заперечувала, у відзиві на позов та у ході судового розгляду надала пояснення в яких зазначила, що квартира АДРЕСА_1 придбана на кошти, отримані від продажу квартири після померлої ОСОБА_4 - матері відповідача та ОСОБА_3 .

Представник відповідача зазначає, що позивач просить суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з 1992 року проте, до вступу в дію нового Цивільного Кодексу України, тобто до 01.01.2004 року, встановлення такого факту немає ніякого правового значення, оскільки діючий на той час Цивільний Кодекс України від 1963року не передбачав встановлення зазначеного факту.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно вимог ч. 4 ст.3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Встановлення вказаного факту позивачу необхідно для реалізації положень ст. 74 Сімейного кодексу України.

Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства.

Ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини при розгляді справи ОСОБА_8 зауважив, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям.

У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом.

Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного Кодексу України.

Згідно ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд виходить з того, що засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків членів сімї визначені Сімейним кодексом України(стаття 1 СК України), а щодо правовідносин до 01.01.2004 року Кодексом про шлюб та сімю).

Разом з тим, Сімейний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Правова підстава для встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю з`явилася лише з набранням чинності Сімейним кодексом України 2003 року та Цивільним процесуальним кодексом України 2004 року, тобто з 1 січня 2004 року.

Кодекс про шлюб та сім`ю України, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачав положень про встановлення режиму окремого проживання чи встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу.

Положеннями КпШС України (ст.ст. 2, 6, 6-1, 12, 13), який діяв до 01.01.2004 року, встановлено, що визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану; реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей, тільки такий шлюб породжує права і обов`язки подружжя, час виникнення цих прав і обов`язків визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану; при здійсненні прав і виконанні обов`язків, що виникають із шлюбних і сімейних відносин, громадяни повинні додержувати законів.

Цивільний процесуальний кодекс України (у редакції 1963 року) передбачав можливість встановлення судовим порядком як факту, що має юридичне значення, перебування у фактичних шлюбних відносинах лише у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадянського стану не міг бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя (ст. 271, ст. 273 ч. 1 п. 5), в інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Отже, до 01 січня 2004 року (набрання чинності СК України) не було передбачено правового механізму встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, які не перебували при цьому в зареєстрованому шлюбі та, діючи на свій розсуд, не врегулювали свої відносини відповідно до закону, тобто фактичне проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою у період до 01.01.2004 р. було відсутнє в юридичному розумінні.

Отже, фактичні шлюбні відносини не вважалися сімейними у період з 2001 року до 1 січня 2004 року- часу набрання чинності Сімейним кодексом України від 10 січня 2002 р., якщо між жінкою та чоловіком, що перебували у таких відносинах, виникали спірні майнові питання, то вони вирішувалися за нормами цивільного законодавства України.

Позивач, ОСОБА_1 , просить суд встановити факт його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з 1992 року, проте, до вступу в дію нового Цивільного Кодексу України, тобто до 01.01.2004 року, встановлення такого факту немає ніякого правового значення, оскільки діючий на той час Цивільний Кодекс України від 1963року не передбачав встановлення зазначеного факту.

Що ж стосується встановлення факту постійного проживання позивача з відповідачем з 1 січня 2004 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права користування житлом, то суд виходить із наступного.

Варто зазначити, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

За змістом ст. 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається, крім іншого, і спільністю участі чоловіка, жінки коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного, для правильного застосуванняст. 74 СК Україниу системному зв`язку зі ст. 60 СК України при вирішення спору щодо визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен встановити джерело його набуття.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

У постановах від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13 та від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, Верховний Суд України висловив свою правову позицію щодо поділу майна подружжя, яка зводиться до наступного.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно із ч. 4ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

З аналізу вказаних норм випливає, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

З метою встановлення обставин, викладених в позовній заяві в судовому засіданні 16.08.2019 року була допитана свідок зі сторони позивача ОСОБА_9 , яка зазначила, що вона особисто знала позивача та її покійного чоловіка ОСОБА_3 , що вони до смерті останнього проживала як сім`я, мали спільний побут, спільно заробляли гроші, спільно їх витрачали. Свідок повідомила суду, що була частим гостем в родині ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в квартирі, де вони проживали, іноді залишалась ночувати. Свідок ОСОБА_9 позичала в них гроші у обох. Вона разом з ними проводила свята, відпочинки. Окремої кімнати з речами, яка б закривалась на ключ, у ОСОБА_10 не було, скільки у них з позивачкою було все спільне, вони мали гарні стосунки до моменту його смерті. Зазначила, що ОСОБА_3 повідомляв їй про борги брата ОСОБА_2 , як відповідач вкрав золоті вироби у них з ОСОБА_11 . Після смерті матері відповідача та продажу її квартири значна частка від отриманих коштів витрачена на погашення боргів ОСОБА_2 .. Організацією поховання ОСОБА_3 займалася позивачка.

Також, в цьому судовому засіданні в якості свідка з боку позивача була допитана ОСОБА_12 . Свідок повідомила, що знайома з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 приблизно з 1999року. Приблизно в 2000 році ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відкрили кафе, працювали ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом, проживали однією сім`єю. Свідок працювала у них продавцем. Свідок повідомила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 доглядали ОСОБА_13 у лікарні. Окремої закритої кімнати з речами ОСОБА_10 вона не бачила, оскільки у них була спільна спальна кімната, у них були гарні стосунки. Організацією поховання ОСОБА_3 займалася позивачка.

В цьому судовому засіданні свідок ОСОБА_14 повідомила, що вона знайома з позивачем та ОСОБА_3 з 1992 року, є хрещеною матір`ю сина позивачки - ОСОБА_6 . Зазначила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом до дня його смерті. Вона часто бувала у них в гостях. Чоловік кохав ОСОБА_1 , поважав, вони жили дружно. Він турбувався за дружину, наприклад, ОСОБА_11 поїхала в м. Золочів до родичів, а чоловік її забирав на машині. В січні 2018 року подарував їй шубу. Повідомила, що окремої кімнати у ОСОБА_10 не було, оскільки в них була повноцінна міцна сім`я. Повідомила, що позивач разом з чоловіком повертали борги за ОСОБА_2 .

В цьому ж судовому засіданні ОСОБА_15 , свідок з боку позивача, зазначила, що вона є хрещеною донькою покійного ОСОБА_3 . В 2010 - 2011 роках проживала в сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Бачила, що вони проживають як сім`я, разом покупали продукти харчування, готували, сплачували комунальні послуги, разом працювали. З ними проживав син позивачки ОСОБА_6 . В серпні 2018 року позивачка разом з сином поїхали до матері позивачки в Росію, оскільки остання захворіла та попросила свідка ОСОБА_15 тиждень пожити у них, допомогти по господарству ОСОБА_3 та доглянути за ним, оскільки той останнім часом погано себе почував. Щодо окремої кімнати ОСОБА_10 , яка закривається на ключ, такого не бачила, з позивачкою в них була спільна спальна кімната.

Свідок з боку позивача ОСОБА_16 надав в судовому засіданні пояснення, в яких зазначив, що з ОСОБА_3 знайомий з 2011 року. У них поруч розташовані гаражі, там вони й познайомилися та почали дружити. ОСОБА_16 майже кожен день був в квартирі, де проживав ОСОБА_3 він представив як дружину. Сприймав позивача та ОСОБА_3 , як чоловіка та дружину, оскільки вони проживали разом та мали спільний побут. 05.10.2016 року, при купівлі машину в нього бракувало коштів, та свідок приїжджав до позивача позичити гроші.

В судовому засіданні 10.12.2019 року представник відповідача повідомила, що немає необхідності допитувати в якості свідків осіб з боку відповідача, щодо яких суд ухвалив про їх допит, оскільки для підтвердження обставин, зазначених у відзиві на позов достатньо доказів, отриманих від Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, а саме - копії спадкової справи після смерті ОСОБА_4 та від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ганшиної Олени Юріївни - копйї матеріалів на підставі яких було укладено 21.12.2015 року договір купівлі продажу двохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 а також безпосередньо копії даного договору купівлі продажу.

Заслухавши пояснення свідків та дослідивши надані до матеріалів справи фотографії, інші докази, суд приходить до висновку про наявність в стосунках позивача та ОСОБА_3 ознак шлюбних стосунків, зокрема, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт.

Відповідно, майно придбане в період спільного проживання визнається спільною сумісною власністю згідно з вимогами ст. 74 СК України.

До матеріалів справи позивачем були надані копії довідки Харківської загальноосвітньої школи № 2 від 12.02.2019 року за №67, в якій зазначено що ОСОБА_3 відвідував батьківські збори, виховні заходи, допомогав закладу освіти, цікавився навчальними досягненнями та поведінкою ОСОБА_6 . Позивачем надані копії нотаріально посвідчених довіреностей від 11.01.2008 року та 24.04.2010 року, якими уповноважуються ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розпоряджатися автомобілями. Позивачем надано світлини з весілля племінника ОСОБА_3 , на яких зображені ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 з зазначенням дати 15.09.2018 р., копії свідоцтва про шлюб від 15.09.2018 р. та паспорт племінника. Крім цього, позивачем надані копії свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , копії квитанцій про сплату ритуальних послуг ОСОБА_1 від 05.10.2018 року в сумі 7760, 00 грн. за поховання померлого ОСОБА_3 . Позивачем наданий суду Акт від 02.04.2019 р., в якому сусіди позивачки зазначили, що ОСОБА_1 проживала за адресою: АДРЕСА_4 з 03.05.1993 року. Разом з нею проживали син ОСОБА_6 та цивільний чоловік ОСОБА_3 . Зазначені особи проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, контактували з сусідами до дня переїзду на іншу квартиру до 11.09.2002 року. Підписи осіб, які склали та підписали даний Акт завірені начальником дільниці № 54 Жилкомсервісу.

Суд не приймає до уваги докази, отримані з Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, а саме копії матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкала за адресою: АДРЕСА_2 , яка є матір`ю ОСОБА_2 та померлого ОСОБА_3 та надані приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ганшиної Олени Юріївни, а саме - копії матеріалів на підставі яких 21.12.2015 року було укладено договір купівлі продажу двохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 а також безпосередньо копію даного договору купівлі продажу, оскільки матеріали спадкової справи містять заяву відповідача ОСОБА_2 від 10 квітня 2014 року, в якій він зазначає про відмову від прийняття спадщини на користь сина спадкодавиці - ОСОБА_3 .

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2014 року по справі № 645/8966/14-ц визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_6 в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис про смерть № 14589. Право власності на зазначену квартиру на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2014 року зареєстровано в Реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 .

Відповідно до договору купівлі продажу квартири від 21 грудня 2015 року квартиру за адресою: АДРЕСА_2 продано за 800000, 00 грн, що за курсом НБУ на дату продажу складає 32000,00 доларів США.

Відповідно до договору купівлі продажу квартири від 25.12.2015 року квартира за адресою: АДРЕСА_5 придбана за курсом НБУ на дату продажу за 17000,00 доларів США.

Різницю коштів від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 та купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_5 витрачено ОСОБА_3 на погашення боргів, які мав відповідач. Частка коштів від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка залишилась після погашення боргів відповідача, була передана ОСОБА_3 його брату ОСОБА_2 .

Відповідачем не було надано доказів на підтвердження того, що саме за кошти, отримані від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_5 ., оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мали багато років мали спільний бізнес, мали спільні грошові збереження від отриманих доходів, які протягом всього спільного життя відкладали на спільні потреби. За ці спільні кошти й була придбана спірна квартира. В сукупності з іншими доказами, пояснення свідків свідчать про те, що відповідач мав значні грошові борги за кредитами, про що відповідач сам зазначає у відзиві на позов, був «гравцем» у гральних автоматах та інше, а його брат ОСОБА_3 ці борги віддавав. Відповідачем не спростовано, що ОСОБА_2 отримав частку коштів від продажу квартири готовкою. Таким чином, встановивши такі обставини, суд приходить до висновку про те, що відповідач добровільно відмовився від прийняття спадщини після смерті матері, щоб після продажу квартири були погашені його борги, а для придбання спірної квартири були залучені збереження позивача та ОСОБА_3 .

За таких обставин, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання факту проживання однією сім`єю, про визнання майна, що набуте підчас сумісного проживання, сумісною власністю, про визнання права власності на Ѕ частину сумісно нажитого майна задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , уродженки с. Стрілецьке Красногвардійського району Бєлгородської області та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Писарівка Золочівського району Харківської області, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис про смерть № 14662 від 06 жовтня 2018 року, однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 1 січня 2004 року по день смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_3 жовтня ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Визнати, що майно, придбане за час сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2003 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , білого кольору, реєстраційний № НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та квартиру АДРЕСА_1 , об`єкт нерухомого майна: 01 - є сумісною власністю подружжя, яке проживало без реєстрації шлюбу.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , уродженки с. Стрілецьке Красногвардійського району Бєлгородської області право власності на Ѕ частину сумісно набутого майна - автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2003 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , білого кольору, реєстраційний № НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , уродженки с. Стрілецьке Красногвардійського району Бєлгородської області право власності на Ѕ частину сумісно набутого майна - квартири АДРЕСА_1 , об`єкт нерухомого майна: 01.

В задоволенні іншої частини заяви - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 26 грудня 2019 року

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Головуючий-суддя: