РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/13902/16-ц

пр. № 2/759/317/19

10 січня 2019 року суддя Святошинського районного суду міста Києва Миколаєць І.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 при розгляді позовної заяви ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (АДРЕСА_2), ОСОБА_3 (АДРЕСА_2) про усунення перешкод в користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

05.10.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вимогами усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення відповідачів, посилаючись на те, що він є власником вказаного житла, відповідачі не є членами сім'ї, а також з ними не укладалось угод про проживання або користування квартирою Справу просить вирішити на підставі ст.. 405 ЦК України.

08.09.2017 року у повторному автоматичному розподілі справа була зареєстрована за суддею Святошинського районного суду м. Києва Миколаєць І.Ю., у зв'язку з відстороненням судді ОСОБА_5

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 12.09.2017 р. справу прийнято в провадження судді Миколаєць І.Ю.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 23.04.2018 року розгляд справи продовжено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Оскільки ухвалою суду від 08.11.2016 р. позовну заяву було повернуто позивачу і яка була скасована ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.12.2016 р., позивачу було повернуто матеріали позовної заяви з додатками.

Ухвалою суду від 19.11.2018 р. позовну заяву залишено без руху. 26.12.2018 р. позивачем виконані вимоги цієї ухвали.

Оскільки ухвалою суду від 27.12.2018 р. відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 при розгляді позовної заяви ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (АДРЕСА_2), ОСОБА_3 (АДРЕСА_2) про усунення перешкод в користуванні майном.

13.06.2018 року засобами поштового зв»язку до Святошинського районного суд м.Києва надійшла уточнена позовна заява від позивача, в якій останній просить вселити його до належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_2 (а.с. 76-77).

Ухвалою суду від 18.06.2018 р. відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог керуючись вимогами частини 3 ст . 49 ЦПК України.

Аналогічні заяви були подані позивачем 24.07.2018 р. (а.с. 107-108), 01.10.2018 р. (а.с. 131-132), які також були не прийняті суддею на підставі ст. 49 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2, даний факт підтверджується іпотечним договором від 16.09.2010 р., який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2140 (а.с. 158-159), договором відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 16.05.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 634 (а.с. 160), та інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна (а.с. 161-162).

Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Зміст власності як суспільного явища розкривається за допомогою тих зв?язків і стосунків, у які власник вступає з іншими людьми у процесі виробництва, розподілу, обміну і споживання матеріальних благ. У зв?язку з цим слід зазначити, що власник може чинити стосовно своєї речі усе, що не заборонене законом, або не суперечить соціальній природі власності. Воля власника щодо реалізації влади над річчю, яка йому належить, виражається у володінні (посіданні), користуванні і розпорядженні нею. Володіння означає господарське панування власника над річчю, можливість впливати на неї у будь-який момент. Користування реалізується шляхом видобування з речі її споживчих властивостей. Розпорядження означає вчинення стосовно речі дій, що визначають її юридичну або фактичну долю. Це може бути відчуження речі, знищення речі, відмова від неї тощо.

Згідно ч.2 цієї статті власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Своє право на річ власник здійснює завжди своєю владою та у своєму (власному) інтересі. На відміну, наприклад, від повіреного, він не потребує спеціальних повноважень, доручення і т.п. Проте при цьому слід зазначити, що влада власника щодо приналежної йому речі не є безмежною. При здійсненні своїх прав та виконанні обов?язків власник зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. Він може вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, але вони не повинні суперечити інтересам інших суб?єктів приватного права. Наприклад, власник зобов?язаний вживати заходів до запобігання виникненню шкоди здоров ю громадян і навколишньому середовищу при здійсненні його права власності. Реалізуючи право власності на жилий будинок, він повинен утримуватися від поведінки, яка може заважати його сусідам. Права власника можуть бути обмежені правами інших осіб (сервітутами тощо). Крім того, власник не може виходити за загальні межі здійснення цивільних прав.

Відповідно до ч. З коментованої статті усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення їх прав. Це правило доповнює положення ст. 13 Конституції України та ч. 2 ст. 318, які передбачають, що усі суб?єкти права власності є рівними перед законом. За своєю сутністю вказане правило є однією з юридичних гарантій рівності умов здійснення власниками їхніх прав.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Отже, відповідно до ч. 2 коментованої статті, зміст права власності, тобто обсяг прав володіння, користування та розпорядження не може змінюватися залежно від місця проживання власника та місцезнаходження майна. Наведена норма покликана гарантувати реалізацію принципу однакового регулювання цивільних відносин, закріпленого в ч. 6 ст. 4 ЦК України.

Отже відповідач є власником квартири АДРЕСА_2, на підставі іпотечного договору від 16.09.2010 р. та договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 16.05.2016 р., та має право на свій розсуд володіти, користуватись та розпоряджатися своїм майном.

Таким чином, у позивача виникло право подачі позову до суду про примусове виселення відповідачів із належної йому квартири.

Оскільки відповідачі не є наймачами та членами сім'ї позивача, отже вимога про їх виселення обґрунтована, підтверджена доказами та підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 9, 40 ЗУ «Про іпотеку», статтями 316,317, 319, 321, 391 ЦК України, статтями 7, 10, 76, 81, 133, 244-245, 259, 263-265, 268, 280-282, 284 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (АДРЕСА_2), ОСОБА_3 (АДРЕСА_2) про усунення перешкод в користуванні майном - задовольнити.

Усунення ОСОБА_1 перешкоди в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2) з квартири АДРЕСА_2.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2) на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Заочне рішення може бути оскаржене шляхом подання позивачем в загальному порядку апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя І.Ю. Миколаєць