Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2019 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Іванченко А. М. , за участю секретаря судового засідання Шеремети А.С., позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Самохвалова С.В., відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселенні, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення до житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та надання вільного доступу до будинку.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що відповідач є його сином. Відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У січні 2017 року син вигнав його з будинку, в результаті він вимушений проживати в реабілітаційному центрі для інвалідів. Власного житла він не має. У зв`язку із чим, був вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

У листопаді 2019 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом вселення до житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та надання вільного доступу до будинку.

Позивач та його представник, який діє на підставі договору про надання правничої допомоги, адвокат Самохвалов С.В. у судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. Вказав, що йому на праві власності не належить будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 і хто є власником даного будинку йому не відомо. В обґрунтування своїх заперечень пояснив, що, дійсно, йому на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачу на праві власності належав будинок у Володарському районі Донецької області, він продав його, після чого мешкав де доведеться. Постійного місця проживання він не мав. Дивлячись на цю ситуацію, він забрав батька до себе. Його батько інвалід, почав зловживати спиртними напоями, приводити до будинку знайомих, з якими вживав спиртне. Коли він був на роботі, його співмешканка вигнала батька з будинку, оскільки у неї увірвався терпець. На теперішній час особистих речей батька у будинку не зберігається. На підставі викладеного, просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Ст. 77 ЦПК України передбачує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі біржового контракту № 25703 від 13.09.1999 року, посвідченого на Маріупольській універсальній товарній біржі.

Право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_2 Маріупольським БТІ, реєстраційний № 31042 від 15.09.1999 року, про що свідчить реєстраційне посвідчення.

Згідно даних домової книги для реєстрації громадян, що мешкають у будинку АДРЕСА_1 , у будинку за вказаною адресою зареєстровані сторони.

За даними відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради № 099-29.02-00550 від 15.11.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 .

Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 2 ст. 156 ЖК України передбачено, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

В ст. 29 ЦК України, дано визначення, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання, на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. ч. 2 та 3 ст. 64 ЖК Української PCP до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990).

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України, 5.04.2005).

Правовідносини, що виникають при реалізації права членів сім`ї власника житла на користування цим житлом урегульовано також ст. 405 ЦК України.

В судовому засіданні встановлено, що позивач зареєстрований у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , просить усунути перешкоди, які чинить йому відповідач, у користуванні житлом шляхом вселення до вказаного будинку, проте позивачем та його представником даних щодо наявності у відповідача на праві особистої власності житлового будинку за зазначеною адресою суду не надано, у той час, як відповідачу на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку із чим, суд відмовляє у їх задоволенні.

Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачки відмовлено, витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселенні відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецької апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде виготовлений протягом 10 днів.

Суддя: А. М. Іванченко