Житомирський апеляційний суд
Справа №296/8243/18 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 53 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 296/8243/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 лютого 2019 року, ухваленого під головуванням судді Драча Ю.І. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом, в обґрунтування вимог якого зазначила, що з 14.02.2007 року по 22.12.2010 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_2, від якого мають спільну доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначила, що після розірвання шлюбу донька проживає із нею, а відповідач сплачує аліменти згідно укладеного між ними договору. Вказала, що дитина хворіє, а тому потребує теплого клімату, у зв'язку із чим вона бажає періодично вивозити дитину за кордон, що покращить стан її здоров'я та сприятиме розширенню світогляду. Оскільки колишній чоловік на її неодноразові звернення надати дозвіл на виїзд дитини за кордон відмовлявся його надавати та не мотивував причин такої відмови, просила суд: стягувати аліменти з відповідача на її користь на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини від всіх доходів відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття; надати дозвіл на виїзд за межі України малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до її повноліття без згоди та супроводу батька ОСОБА_2

До початку розгляду справи по суті ОСОБА_1 подала заяву про залишення без розгляду позову в частині стягнення аліментів, а тому ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 28.11.2018 року позовну заяву в цій частині залишено без розгляду (а.с. 60).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 15 лютого 2019 року у задоволенні позову про надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до мотивів позовної заяви. Додатково зазначила, що суд безпідставно не взяв до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги в повному обсязі та безпідставно відмовив у задоволенні позовної заяви. Вказала, що суд не врахував інтересів дитини та її інтересів, помилково застосував положення частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача на адресу суду у встановлений строк не надходив.

Розглянувши справу в межах положень,визначених ст. 367 ЦПК України та доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що з 14.02.2007 року по 22.12.2010 року ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_2, від якого мають спільну доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 28, 29).

Після розірвання шлюбу, донька проживає разом із матір'ю і перебуває на її утриманні. Батько участі у вихованні доньки не бере та уклав із позивачкою договір щодо сплати аліментів на утримання доньки (а.с. 57).

Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначила, що на її неодноразові звернення до відповідача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон отримувала необґрунтовану відмову.

Однак стан здоров'я дитини, пов'язаний з частими застудними захворюваннями, потребує періодичного перебування в країнах з теплим кліматом, а тому просила надати дозвіл на виїзд за межі України малолітньої дитини до її повноліття без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та статей 141, 153, 157 СК України.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, та правильно застосував положення, викладені у постанові Верховного Суду від 23.04.2018 року по цивільній справі №705/2898/17, виходячи із заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, що суд безпідставно відмовив у задоволені позову за наявності заяви відповідача про визнання позову не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Ухвалою Корольовського районного суду від 15.02.2019 року відмовлено у прийнятті заяви про визнання позову відповідачем ОСОБА_2 на підставі положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, оскільки таке визнання позову суперечить Закону (а.с. 74).

Так, вирішуючи справу по суті, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що законом існує визначений порядок надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, передбачений Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», що регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини із визначенням його початку і закінчення. Таким чином, заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 не узгоджуються із положеннями названого Закону, а відтак і підстав для прийняття заяви про визнання позову у суду не було.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.258, 259, 367, 374, 375, 381-384, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04.04.2019.

Головуючий Судді