Справа № 703/3209/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2019 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Опалинської О.П.

при секретарі судового засідання Бойко Л.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа: державний нотаріус Смілянської державної нотаріальної контори про визнання недійсними свідоцтв про право власності на спадщину, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа: державний нотаріус Смілянської державної нотаріальної контори про визнання недійсними свідоцтв про право власності на спадщину, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з 26 червня 1982 року перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 Від шлюбу мають двох дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_6 Перебуваючи в шлюбі вони з чоловіком придбали житловий будинок АДРЕСА_1 УПА, договір купівлі-продажу у нотаріальній конторі був оформлений на ім`я чоловіка ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Спадкоємцями після його смерті є вона, його дружина та діти ОСОБА_3 та ОСОБА_6 У встановлений законом строк вони звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини та в подальшому вона відмовилася від своєї частки спадкового майна після смерті чоловіка на користь дітей. Нотаріус видав відповідачам по справі два свідоцтва про право на спадщину за законом відповідно до яких ОСОБА_3 та ОСОБА_6 являються спадкоємцями по 1/2 частці майна ОСОБА_5 кожен. Право власності, відповідно до закону, останні зареєстрували кожен за собою. Однак, при видачі відповідачам свідоцтв про право на спадщину за законом, державний нотаріус не звернула увагу на те, що спадкове майно, а саме, будинковолодіння по АДРЕСА_1 було придбане за час перебування її та ОСОБА_5 у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя та відповідно належало їй з померлим в рівних частинах, а саме по 1/2 для кожного. Зауважила також, що вона відмовилася лише від своєї частки в спадковому майні, а не від частки в спільному майні подружжя. За таких обставин, свідоцтва про право на спадщину за законом відповідачі повинні були б отримати по 1/2 частці померлого кожному. Враховуючи, що видача нотаріусом свідоцтв про право на спадщину відповідачам позбавило її права власності звернулася до суду з даним позовом та просить визнати недійсним свідоцтво НОМЕР_1 № НОМЕР_2 про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 видане на ім`я ОСОБА_7 , 28 січня 2009 року Смілянською державною нотаріальною конторою, визнати недійсним свідоцтво ВМВ № НОМЕР_3 про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 видане на ім`я ОСОБА_3 , 28 січня 2009 року Смілянською державною нотаріальною конторою, визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів понесені нею витрати.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги в частині скасування свідоцтв та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння підтримали. Від вимоги про стягнення з відповідачів понесених витрат позивач відмовилася, написавши письмову заяву.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву в якій розгляд справи просила проводити без її участі, проти задоволення позову не заперечувала.

Третя особа державний нотаріус Смілянської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву в якій розгляд справи просить проводити без її участі, проти задоволення позову не заперечує.

Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи приходить до наступного.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_4 яке видане 27 березня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Сміла Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області (а.с. 6).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори 28 січня 2009 року спадкоємцем ? частки майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його син ОСОБА_3 (а.с. 13).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори 28 січня 2009 року спадкоємцем ? частки майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його донька ОСОБА_6 (а.с. 14).

Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_6 є власником 1/2 частки будинковолодіння АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Згідно з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_3 є власником 1/2 частки будинковолодіння АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 виданого 22 липня 2012 року виконавчим комітетом Березняківської сільської ради ОСОБА_6 22 липня 2012 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_8 та змінила прізвище на « ОСОБА_9 » (а.с. 57).

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 виданого 26 червня 1982 року ОСОБА_5 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб 26 червня 1982 року. Після укладення шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_11 » (а.с. 7).

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 7 березня 1987 року ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_12 будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . Даний договір зареєстрований в Смілянському бюро технічної інвентаризації 7 березня 1987 року за №7-1966.

Відповідно до приписів ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (офіційне тлумачення частини першої статті 58 викладене в аб. 2 ч. 2 рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року).

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Відтак, вирішуючи спір у даній справі суд керується законодавством чинним на момент придбання спільного майна подружжя.

Враховуючи ту обставину що будинковолодіння по АДРЕСА_1 придбане та зареєстроване ОСОБА_5 . 7 березня 1987 року, тобто до набрання чинності Сімейним кодексом України, суд, при вирішенні питання щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визначення часток кожного з подружжя при поділі спільного майна, вважає за необхідне застосовувати норми КпШС УРСР.

Згідно ст. 22 КпШС УРСР, який діяв на час укладання шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_1 майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 КпШС, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму ВСУ № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС).

Згідно з ч.1 ст.28 КпШС, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до ст. 128 ЦК в редакції 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно з ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових права на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме п.3.1 державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 та зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами).

Відповідно до ч. 4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Таким чином, враховуючи, що будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 був придбаний ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 1987 року тобто, в період перебування з ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі, відтак суд приходить до висновку, що вищевказане будинковолодіння належить ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 392 ЦК України визначено, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на ? частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , в спільному майні подружжя, є обґрунтованими та такими, що узгоджуються з вимогами законодавства, відтак, підлягають до задоволення в повному обсязі.

Разом з тим, статтею 1218 ЦК України визначено до складу спадщини входять усі права та обов`язки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Стаття 1270 ЦК України визначено для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Відповідно до положень ст.67 ЗУ «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року із змінами та доповненнями, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Згідно з положеннями ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Порядок здійснення спадкування визначений положеннями Глав 84 та 86 Книги шостої ЦК України.

Положеннями п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до п. 4.14 про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Однак, як вбачається з матеріалів справи нотаріусом, при видачі свідоцтв про право на спадщину за законом не було встановлено факту, що спадкове майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , відтак, 1/2 частка такого належить дружині померлого ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Поняття права власності визначено у ст. 316 ЦК України, згідно з якою правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, що полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на майно набувається, в тому числі і у порядку спадкування.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може отримати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видаєтсья кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно зі ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Так, серед підстав визнання свідоцтва недійсним дана стаття прямо називає лише відсутність права спадкування у особи, на ім`я якої було видане свідоцтво (наприклад, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, які давали б їй підстави для закликання до спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване).

Проте свідоцтво може бути визнане недійсним також в інших випадках, встановлених законом, що дозволяє стверджувати про те, що перелік підстав для визнання свідоцтва недійсним не є вичерпним і може бути розширений шляхом аналізу й тлумачення інших норм спадкового права. Зокрема, підставами для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним може бути оформлення його неуповноваженою на те посадовою особою; оформлення не за місцем відкриття спадщини; недодержання встановленої законом форми свідоцтва; видача свідоцтва, якщо серед імовірних спадкоємців за законом або заповітом є ненароджена дитина спадкодавця, зачата за його життя тощо.

При цьому, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.

Оскільки діючим Законом України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року не передбачено можливості скасування нотаріусом виданих ним попередньо свідоцтв, а видати ще одне свідоцтво про право на спадщину за умови, коли спадщина вже розподілена виключно між двома іншими спадкоємцями, не є можливим, та враховуючи, що нотаріусом було допущено порушення права іншої особи у зв`язку з видачею свідоцтв про право на спадщину за законом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині скасування виданих нею свідоцтв іншим спадкоємцям є обґрунтованими, такими, що узгоджується з вимогами чинного законодавства, відтак підлягають до задоволення в повному обсязі.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує думку позивача, яка від стягнення з відповідачів витрат по сплаті судового збору відмовилася.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 1, 2, 76, 81, 82, 89, 259, 263-265,273,354 ЦПК України, листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, ст.ст. 15, 16, 328, 392, 1216, 1217, 1218, 1296, 1301 ЦК України, ст.ст. 22, 28 КпШС УРСР, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV, ЗУ «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22 лютого 2012 року № 296/5, постановою Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», листом Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа: державний нотаріус Смілянської державної нотаріальної контори про визнання недійсними свідоцтв про право власності на спадщину, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку - задовольнити.

Визнати недійсним Свідоцтво ВМВ № 304027 про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 видане на ім`я ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 січня 2009 року Смілянською державною нотаріальною конторою.

Визнати недійсним Свідоцтво ВМВ НОМЕР_3 про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 видане на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 2009 року Смілянською державною нотаріальною конторою.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в 30-денний строк з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Черкаської області, а особами, які не були присутніми під час проголошення рішення протягом 30 днів з моменту його отримання.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Позивач: ОСОБА_1 , жителька АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , житель АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_6 , жителька АДРЕСА_1 .

Третя особа: державний нотаріус Смілянської державної нотаріальної контори, юридична адреса м. Сміла Черкаська область, вул. Михайла Дорошенка, 4.

Головуючий О.П.Опалинська