Номер провадження: 22-ц/813/886/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Півнєву Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

05 червня 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у розмірі 2886,41 доларів США, що за курсом 11.40 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.04.2014 року складає 32905.06 грн та судових витрат (т. 1, а.с. 1-3).

27 листопада 2014 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 2886.41 доларів США, що за курсом 11.40 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.04.2014 року складає 32905.06 грн за кредитним договором № б/н від 10.01.2007 року, та судові витрати у розмірі 329,05 грн (т. 1, а.с. 39-42).

15 грудня 2016 року відповідачкою ОСОБА_3 подано до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2014 року (т. 1, а.с. 50-53).

15 лютого 2017 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити (т. 1, а.с. 148-149).

02 березня 2017 року не погоджуючись з вказаним заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2014 року відповідачка ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції з апеляційною скаргою. Так, апелянт вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим у зв'язку з тим, що судом було неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а також порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права. Відповідач зазначає, що не укладала кредитний договір та не отримувала кошти за кредитним договором та про існування такого договору дізналась лише в момент отримання постанови про відкриття виконавчого провадження. Окрім того, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з пропуском строку позовної давності тому апелянт просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2014 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (т. 1, а.с. 152-155).

Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Громіка Р.Д. 10.03.2017 року було відкрито апеляційне провадження в справі (т. 1, а.с. 190). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13.03.2017 року справа була призначена до розгляду (т.1, а.с. 191).

01.12.2017 року апелянт ОСОБА_2 надала до суду письмові пояснення по справі (т. 1, а.с. 221-222).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06.12.2017 року було витребувано в ПАТ КБ «Приватбанк» оригінал кредитної справи за договором б/н від 10.01.2007 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 (т. 2, а.с. 236-237). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28.03.2018 року було вирішено повторно витребувати оригінал вказаної кредитної справи (т. 1, а.с. 241-242).

04.07.2018 року до апеляційного суду від позивача надійшов оригінал кредитної справи б/н, ОСОБА_2, заведеної 30.12.2006 року (т. 2, а.с. 1-15).

17.10.2018 року представник апелянт подав до апеляційного суду заяву, якою пояснила, що позивач не виконав належним чином ухвали суду від 06.12.2017 року та 28.03.2018 року та просила суд витребувати у позивача інформацію щодо того чи взагалі заводилась кредитна справа за договором б/н від 10.01.2007 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 (т. 2, а.с. 24-25). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17.10.2018 року вказана заява була задоволена (т. 2, а.с. 30-32).

В звязку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалою Одеського апеляційного суду. від 18.01.2019 року справа була прийнята до провадження. та призначена до розгляду.

В судовому засіданні 06.03.2019 року представник апелянта підтримала апеляційну скаргу. Звернула увага на те, що її клієнт не підписував жодного документу щодо кредиту, проте оскільки проведення експертизи буде коштувати значні грошові кошти просила відмовити за строком позовної давності. Представник позивача до судового засідання не зявився. Про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що не виконуючи належним чином зобовязання за вказаним договором відповідач порушив відповідні норми законодавства та умови кредитного договору та продовжує ухилятися від належного виконання своїх зобовязань, тому суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог Банку в повному обсязі.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, та частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити таке.

З матеріалів справи вбачається, що 10.01.2007 року між ЗАТ «Приватбанк» (правонаступник ПАТ КБ «Приватбанку») та ОСОБА_2 був укладений договір б/н, за умовами якого Банк надав ОСОБА_2 кредитний ліміт в розмірі 900 доларів США, шляхом перерахування на кредитну карту, строком дії до 01/10 (січень 2010 року) з базовою ставкою 2,0 % на місяць з розрахунку 360 днів в році. При цьому визначено, що строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії кредитної карти. Погашення заборгованості здійснюється шляхом внесення грошових коштів на карту Відповідно до вказаного договору ОСОБА_2 ознайомилась та погоджується з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Номер картки - 4149 **** **** 0491 (т. 1, а.с. 10, 11-16).

Відповідно до наявних в матеріалах справи розрахунків заборгованості за кредитною картою 4149 **** **** 0491, яка належить ОСОБА_2, останні операції з картою здійснювались 01.07.2008 року. При цьому останній платіж було здійснено 09.06.2008 року в сумі 103,95 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості та на що вказував сам позивач в своїх поясненнях, наданих до суду першої інстанції 15.02.2017 року (т. 2, а.с. 9-14).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Стаття 266 ЦК України встановлює, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше регулятивне, друге охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки. Вказана позиція висловлена Верховним судом в постанові від 30.05.2018 року, справа № 545/4957/14-ц.

За обставинами даної справи, строк дії кредитного ліміту (кредитної картки) січень 2010 року, останній платіж за карткою було здійснено 09.06.2008 року.

Отже, враховуючи вище наведене апеляційний суд зазначає? що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав лише в червні 2014 року, тобто з пропуском встановленого строку позовної давності відносно закінчення терміну дії кредитної картки, так і відносно дати, коли позивач дізнався про порушення свого права 09.06.2008 рокує. Вказане є підставою для відмови в задоволенні позову, а тому доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.

Щодо посилань апелянта на порушення її права на доступ до суду, то апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року). У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Вказана позиція висловлена Верховним судом в постанові від 07.11.2018 року, справа № 1522/27468/12. Відтак, стороні було надано право на доступ до суду апеляційної інстанції та оскаржуване рішення суду першої інстанції перевірене в межах доводів апеляційної скарги, які частково знайшли своє підтвердження.

Щодо інших доводів апелянта, то апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу апелянта на те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Інші доводи скарги не впливають на кваліфікацію спірних правовідносин та прийняте судом апеляційної інстанції рішення.

Таким чином, враховуючи наведене, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу, оскаржуване заочне рішення суду скасовує та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог на підставі ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

ОСОБА_4

ОСОБА_5

Повний текст постанови виготовлено 01 квітня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

06.03.2019 року м. Одеса