Головуючий суду 1 інстанції - Юзефович І.О.
Доповідач -Карташов О.Ю.
Справа № 428/4219/17
Провадження № 22-ц/810/192/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О., Яресько А.В.

за участю секретарясудового засідання Сінько А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3

представник позивача - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5

представник відповідача - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного судув м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на рішення

Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02 липня 2018 року, ухваленого у складі судді Юзефовича І.О.в залі судових засідань Сєвєродонецького міського суду Луганської областіум. Сєвєродонецьку

у справі за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу та процентів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_5 про стягнення боргу та процентів за договором позики.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що 28.02.2016 року між ним та відповідачем укладений договір позики, відповідно до якого він передав ОСОБА_5 40 000 грн., а відповідач зобов'язалася повернути отриману суму в строк до 28.02.2017 року, про що 28.02.2016 року написала відповідну розписку.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 не виконала взяті на себе зобов'язання та не повернула отриману в борг суму коштів в обумовлений строк, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за договором позики від 28.02.2016 року в розмірі 40720 грн., три проценти річних від прострочення суми у розмірі 190 грн. 68 коп. та судові витрати.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02 липня 2018 року відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики від 28.02.2016р. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 40720грн. та трьох відсотків річних за весь час прострочення у розмірі 190,68грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться питання про скасування рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02 липня 2018 року з підстав неправильного застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд залишив поза увагою та не перевірив його доводи про те, що розписка, яку написала ОСОБА_5 є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач пояснив, що він через дружні стосунки з відповідачем, добровільно погасив кредитну заборгованість ОСОБА_5 перед банківською установою, у зв'язку з чим останньою була написана боргова розписка.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги не визнали, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Пояснення позивача та її представника зводяться до того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності між сторонами договірних відносин, як за договором позики, так і щодо погашення ОСОБА_3 кредитної заборгованості. Ніяких грошових коштів для погашення кредитної заборгованості він до банківської установи не вносив, їй не передавав. Заборгованість по кредитному договору від 12.06.2007 року погашена нею особисто. Також відповідач пояснила, що грошові кошти у ОСОБА_3 в борг не брала, надану ним суду боргову розписку не писала.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, апеляційний суд, заслухавши суддю - доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, щовідповідно до розписки від 28.02.2016р., ОСОБА_5, паспорт серії НОМЕР_3, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, позичила у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 40000 грн. та зобов'язалась повернути всю суму через рік.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Такого самого висновку дійшов Верховний Суд України у постановахвід 18 вересня 2013 року № 6-63 цс13, від 18 січня 2017 року№ 6-2789цс16.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК України.

Статтею 545 ЦК Українивизначено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржниквидав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Оригінал розписки від 28 лютого 2016 року, наданий позивачем та приєднаний до матеріалів справи, свідчить про невиконання відповідачем свого обов'язку щодо повернення боргу за договором.

Доводи відповідача ОСОБА_5 щодо не складання нею вказаної розписки на увагу не заслуговують, судові рішення не можуть гуртуватись на припущеннях.

Так, ухвалою Луганського апеляційного суду від 30.11.2018 року, за клопотанням позивача ОСОБА_3, по справі була призначена судово-почеркознавча експертиза.

Призначаючи експертизу, апеляційний суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_5 факт складання нею розписки про отримання грошових коштів від 28 лютого 2016 року категорично заперечує, що з'ясування питання чи виконані рукописні записи та підпис від імені ОСОБА_5 в розписці нею чи іншою особою, має суттєве значення для вирішення справи.

Крім того, ОСОБА_5 у заяві про перегляд заочного рішення від 18.04.2018 року, зазначила, що у разі надання позивачем оригіналу розписки, вона неодмінно заявила би клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, але була позбавлена такого права.

В ухвалі суду роз'яснено сторонам положення ст. 109 ЦПК України про наслідки ухилення від участі в експертизі, а саме: «У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні».

Між тим, 18.12.2018 року ОСОБА_5 подала до апеляційного суду заяву, зазначив, що проведення експертизи не має жодного значення для справи і вона не бажає виконувати ухвалу, а саме, надавати вільні підписи, вільний рукописний текс тощо.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону належним чином не дослідивборгову розписку від 28 лютого 2016 року, написану власноручно відповідачем, не з'ясував справжню правову природу укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договору позики, не врахував, що розписка про отримання у борг грошових коштів відповідачем є документом, який виданий боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми.

Відповідно до висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, якщо у рішенні про стягнення заборгованості за кредитним договором сума заборгованості вказана у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду стосується застосування норм матеріального права у правовідносинах, що виникають з кредитних правовідносин. Оскільки кредитний договір та договір позики мають спільну правову природу та регулюються одними і тими ж нормами матеріального права (Глава 71 ЦК України «Позика. Кредит. Банківський вклад) висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, необхідно врахувати при вирішенні спірних правовідносин.

Відтак, є обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_3 і в частині застосування частини другої статті 625 ЦК України, стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, порядок нарахування та розмір яких відповідачем не оспорюється.

За таких обставин, апеляційний суд, встановивши, що відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти та в установлений договором позики строк борг не повернув, приходить висновку про наявність передбачених статтями 1046, 1047, 1049 ЦК України підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення боргу.

З огляду на наведене, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення суду та постановлення рішення про задоволення позову ОСОБА_3, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до 141 ЦПК України, суми сплаченого позивачем судового збору за подання позову у розмірі 640 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 960 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375,381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02 липня 2018 року скасувати.

По справі постановити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу та процентів за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за договором позики від 28.02.2016 року в розмірі 40720 грн. та три проценти річних від прострочення суми у розмірі 190 грн. 68 коп.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 суму сплаченого судового збору за подання позову у розмірі 640 грн. та суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 960 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: