У Х В А Л А

19 грудня 2019 року

м. Київ

Справа № 638/13683/15-ц

Провадження № 14-680цс19

Велика Палата Верховного Суду у складі

судді-доповідача Гудими Д. А.,

суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

ознайомилася з матеріалами справи за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - банк) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2016 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2018 року та

в с т а н о в и л а:

14 серпня 2015 року банк звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_2 суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23 жовтня 2007 року у розмірі 34 016,41 долара США та пеню у розмірі 22 356,23 грн, а також суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 8 вересня 2008 року у розмірі 7 210,36 долара США, пеню у розмірі 10 102,32 грн.

Позовну заяву банк мотивував такими обставинами :

- 23 жовтня 2007 року банк уклав із ОСОБА_2 (далі - позичальник) договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі - кредитний договір-1), відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 35 000 доларів США з кінцевим строком повернення не пізніше 23 жовтня 2028 року та процентною ставкою 10,50 % річних;

- того ж дня для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором банк та ОСОБА_2 (далі - поручитель) уклали договір поруки № П/0 (далі - договір поруки-1);

- 8 вересня 2008 року банк також уклав із позичальником договір про надання споживчого кредиту з Правилами № 0, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 11 000 доларів США з кінцевим строком повного остаточного погашення - 7 вересня 2018 року та процентною ставкою 13,85 % річних;

- того ж дня для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором банк та поручитель уклали договір поруки № 226650 (далі - договір поруки-2);

- відповідно до умов договорів поруки відповідальність поручителя та позичальника є солідарною;

- у позичальника наявна прострочена заборгованість за обома кредитними договорами, а тому банк звернувся до суду з цим позовом.

22 листопада 2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова ухвалив рішення, яке викладене з урахування ухвали від 14 лютого 2017 року про виправлення описки, яким позов задовольнив частково та стягнув із позичальника:

- заборгованість за кредитним договором-1 у розмірі 4 485,00 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України становить 115 623,30 грн та включає в себе суму боргу за простроченим тілом кредиту у розмірі 1 045,85 долара США та суму боргу за простроченими відсотками у розмірі 3 439,15 долара США;

- пеню за цим же договором у сумі 16 669,01 грн;

- заборгованість за кредитним договором-2 у розмірі 2 120,58 долара США, що в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України становить 546 68,55 грн та включає в себе суму боргу за простроченим тілом кредиту у розмірі 1 310,65 долара США та суму боргу за простроченими відсотками у розмірі 809,93 долара США;

- пеню за цим же договором у сумі 10 102,32 грн, а у задоволенні іншої частини вимог - відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення так :

- банк надсилав за адресою позичальника та поручителя листи, однак, у зв`язку з відсутністю опису суд не може встановити, чи дійсно їм були направлені листи-вимоги, долучені до позовної заяви;

- за договорами не настав термін виконання грошових зобов`язань у повному обсязі, оскільки банк не дотримав установлений договорами порядок дострокового повернення кредитних коштів, а саме - не направив вимогу про дострокове повернення кредиту, як наслідок, термін повернення кредиту у повному обсязі не настав;

- з огляду на наведене наявні підстави для стягнення на користь банку лише прострочену заборгованість за тілом кредиту, процентамита пеню;

- останній черговий платіж за кредитним договором-1 сплачений 24 червня 2014 року, а за кредитним договором-2 - 17 вересня 2014 року. Вимоги до поручителя банк пред`явив 24 березня 2015 року;

- у договорах поруки не встановлений строк, після якого порука припиняється, і банк пред`явив вимогу до поручителя після спливу шестимісячного строку із моменту здійснення останнього чергового платежу, тому на підставі частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) порука припинилася.

18 квітня 2018 року Апеляційний суд Харківської області прийняв постанову, якою рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову так:

- суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача щодо солідарного стягнення суми заборгованості за кредитними договорами, процентами, нарахованими за користування кредитами, та пені з поручителя не підлягають задоволенню через припинення договорів поруки;

- термін повернення кредиту у повному обсязі не настав, оскільки банк не довів дотримання порядку дострокового повернення кредиту за його вимогою, а надані банком листи не містять опису, що суперечить умовам кредитних договорів щодо порядку направлення юридично значимих повідомлень;

- доводи апеляційної скарги в частині дати останнього погашення за договорами про надання споживчого кредиту є необґрунтованими, оскільки вони суперечать розрахункам наданим банком;

- аргумент апеляційної скарги щодо правомірності підвищення процентної ставки за кредитним договором-1 є безпідставним, оскільки відсутні докази виконання зі сторони банку порядку збільшення процентної ставки відповідно до вимог пункту 10.2 цього договору.

У червні 2018 року банк подав касаційну скаргу. Просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2016 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2018 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Скаржиться на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Банк мотивує касаційну скаргу так:

- суди неправильно застосували частину четверту статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин): помилково визначили початок перебігу шестимісячного строку, адже датою останнього погашення за кредитними договорами є 8 травня 2015 року;

- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 16 березня 2016 року у справі № 6-1301цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16;

- обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Направлення повідомлення (вимоги) банку, згідно з пунктом 12.2. кредитного договору-1, є правом, а не обов`язком банку, і нездійснення банком цього права не позбавляє його права на дострокове стягнення заборгованості на підставі частини другої статті 1050 ЦК України. Банк направив досудові вимоги рекомендованими листами, а не цінними листами з описом вкладення та повідомленням про вручення;

- суди необґрунтовано відмовили у стягненні заборгованості за відсотками у розмірі 73,19 долара США за кредитним договором-1, оскільки банк має право на збільшення відсоткової ставки на підставі пункту 10.2 цього кредитного договору;

- суди неправильно застосували частину третю статті 549 ЦК України та відмовили у стягненні пені за кредитним договором-1, а саме у розмірі 5 687,22 грн.

2 липня 2019 року Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду ухвалою відкрив касаційне провадження.

30 липня 2019 року позичальник подав відзив на касаційну скаргу. Просить її відхилити, а оскаржені судові рішення залишити без змін.

Позичальник мотивує відзив тим, що суди попередніх інстанцій правильно застосували частину четверту статті 559 ЦК України та врахували, що позивач не дотримав порядок досудового повернення заборгованості за кредитними договорами.

9 жовтня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

23 жовтня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) щодо незастосування до подібних правовідносин приписів статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) з огляду на таке:

Суди попередніх інстанцій встановили, що банк не дотримав порядку дострокового повернення кредиту за його вимогою, а надані ним листи не містять опису, що суперечить умовам кредитних договорів щодо порядку направлення юридично значимих повідомлень.

У Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вказано, що а аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Тлумачення частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) свідчить, що законодавець на рівні закону закріпив спеціальну норму, що регулює порядок дострокового повернення споживчого кредиту.

Зокрема у частині десятій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено: умови, за яких виникає право на дострокове повернення; строк, протягом якого споживач може усунути порушення умов договору про надання споживчого кредиту (тридцять чи шістдесят днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу); спеціальний правовий наслідок усунення порушення умов договору про надання споживчого кредиту у вигляді втрати чинності вимоги про дострокове повернення споживчого кредиту.

На думку колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, аналіз частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) дозволяє стверджувати, що вимога кредитодавця про дострокове повернення споживчого кредиту не може втілюватися в позовній заяві. Подання кредитодавцем позовної заяви до суду є складовою цивільного процесу, а не цивільних правовідносин, і відповідні дії не можуть бути кваліфіковані як вимога у розумінні частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). У випадку, якщо кредитодавець звертається до суду з позовом про стягнення споживчого кредиту, не здійснивши пред`явлення вимоги про дострокове повернення споживчого кредиту на підставі частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), то відсутній обов`язок споживача (позичальника) повернути достроково споживчий кредит і відповідно не може відбутися порушення прав кредитодавця.

Колегія судді звертає увагу, що аналогічні по суті висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16, від яких цей суд не відступав, як і не відступала від них Велика Палата Верховного Суду.

Разом із тим, у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц Велика Палата Верховного Суду, відхиляючи доводи касаційної скарги про те, що банк на момент звернення до суду із позовом не виконав вимоги частини десятої статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, пункту 12 кредитного договору та не направив досудове повідомлення (вимогу), у зв`язку із чим не набув права на дострокове стягнення вказаної суми кредиту, зазначила таке.

Аналіз змісту статей 1054, 1050 і 559 ЦК України свідчить, що у разі, якщо кредитор за кредитним договором, у якому згідно із його умовами позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також сплатити неустойку (пеню, штраф) за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, змінив строк виконання основного зобов`язання (дострокове виконання основного зобов`язання), направивши повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, при цьому договорами поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, то відповідний строк для пред`явлення вимоги як до боржника, так і поручителів обчислюється з наступного дня, зазначеного кредитором у повідомленні (вимозі) про дострокове повернення кредиту як дата дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або після закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення. Повідомлення (вимога) про дострокове повернення кредиту, яка направляється позичальнику та/або поручителю є формою досудового вирішення спору між контрагентами та вимогою сторони, права або законні інтереси якої порушено, про добровільне/безпосереднє врегулювання спору, вказує на зміну строку виконання основного зобов`язання й встановлює обов`язок кредитора пред`явити позов до боржника протягом трьох років, якщо інше не визначено кредитним договором (статті 257, 259 ЦК України).

За змістом статей 526, 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок відповідно до умов договору, тобто як особа, яка порушила права або законні інтереси іншого суб`єкта - кредитора, зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи звернення до суду із відповідним позовом.

Непред`явлення повідомлення (вимоги) про дострокове виконання зобов`язання з повернення кредиту, чи в разі її направлення - до встановленої дати дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або до закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення, саме по собі не є необхідною умовою подальшого задоволення позову. Таким чином, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання цих спорів. Ненаправлення такого повідомлення кредитором не може свідчити про відсутність порушення його прав, та, як наслідок, кредитор може вимагати їх захисту через суд - виконати боржником обов`язок з дострокового повернення кредиту.

Колегія суддів звертає увагу, що подібна невизначеність стосовно застосування/незастосування статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) і обов`язковості/необов`язковості вимоги кредитодавця про дострокове повернення споживчого кредиту для задоволення позову про стягнення споживчого кредиту не може розглядатися в контексті динамічного розвитку судової практики і забезпечити розумну передбачуваність судових рішень.

Також колегія суддів вважає, що вимога кредитодавця про дострокове повернення споживчого кредиту не може втілюватися в позовній заяві. Подання кредитодавцем позовної заяви до суду є складовою цивільного процесу, а не цивільних правовідносин, і відповідні дії не можуть бути кваліфіковані як вимога у розумінні частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). У випадку, якщо кредитодавець звертається до суду з позовом про стягнення споживчого кредиту, не здійснивши пред`явлення вимоги про дострокове повернення споживчого кредиту на підставі частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), то відсутній обов`язок споживача (позичальника) достроково повернути споживчий кредит.

Відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» (C. G. and Others v. Bulgaria, заява №1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, § 170)).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року (Vyerentsov v. Ukraine, заява № 20372/11, § 65)).

Оскільки Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові Великої Палати Верховного Суду, остання приймає справу до розгляду.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Отже, Велика Палата Верховного Суду розглядатиме справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами та без проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402, частиною четвертою статті 403 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Прийняти до розгляду справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2016 рокута постанову Апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2018 року.

2. Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на 29 січня 2020 року у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

3. Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:Н. О. АнтонюкВ. С. Князєв
Т. О. АнцуповаЛ. М. Лобойко
С. В. БакулінаН. П. Лященко
В. В. БританчукО. Б. Прокопенко
Ю. Л. ВласовЛ. І. Рогач
М. І. ГрицівВ. Ю. Уркевич
Ж. М. ЄленінаО. Г. Яновська
О. С. Золотніков