ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1849/19 Справа № 199/8635/17 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О.Б. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1,

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2017 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2018 року по цивільній справі № 199/8635/17 скасувати, а позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації - залишити без задовлення.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 липня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, сторони по справі знаходились у зареєстрованому шлюбі з 24 вересня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_2 виданого Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 551 (а.с. 11).

В період шлюбу, сторони по справі придбали рухоме майно, а саме автомобіль «TOYOTA PRADO», 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 право власності на який, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4, було зареєстровано за ОСОБА_2.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно частини 3 статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст.ст.69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною 1 ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно до ч.1 ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.70 СК України встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у розподілі майна подружжя, оскільки позивачем не доведено факт придбання спірного автомобіля за спільні кошти подружжя ОСОБА_1.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції в порушення вимог п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України не залишив її позовну заяву без розгляду, а тому апеляційний суд повинен залишити позов без розгляду відповідно до ст.377 ЦПК України, колегія судді ставиться критично, оскільки відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Тобто, відповідно до ст.257 ЦПК України ч.1п.3суд постановлює ухвалу про залишення без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає розгляду справи.

11.10.2017 року ОСОБА_1, відповідно до усного договору доручення та на виконання вимог ст. 1007 ЦК України надала довіреність ОСОБА_3 бути її повноважним представником у судах всіх інстанцій та має право вчиняти від її імені будь-які дії, знати про дату, час і місце судового розгляду, брати участь у судових засіданнях, знати про всі судові рішення, які ухвалюватимуться у справах та стосуватимуться її інтересів (а.с.73).

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача про судове засідання призначене на 26.06.2018 року був повідомлений, проте 26.06.2018 року на електронну адресу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська ним було направлено заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з різким погіршенням самопочуття, тому розгляд справи відкладено на 23.07.2018 року (а.с. 201-202, 203).

Стосовно судового засідання призначеного на 23.07.2018 року представника позивача повідомлено, однак як відображено та зафіксовано у протоколі судового засідання від 23.07.2018 року у судове засідання останній не з'явився та в телефонному режимі повідомив, що затримується (а.с. 210).

Також, заява про розгляд справи за відсутності позивача чи її представника до суду не надходила та в матеріалах справи відсутня.

А тому, відсутні підстави для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України.

Крім того, як вбачається з прохальної частини апеляційної скарги, ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.07.2018 року, скасувати, а позовну заяву залишити без задоволення, проте в прохальній частині апеляційної скарги не ставить питання про залишення її позову без розгляду.

Між іншим, 30.01.2019 року у судовому засіданні Дніпровського апеляційного суду представник позивача просив внести доповнення про залишення позову без розгляду до прохальної частини апеляційної скарги.

Натомість, відповідно до ч. 1 ст.364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Отже, доповнення представника ОСОБА_1 були заявлені після спливу строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст. 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Пунктом 4 ч.1 ст. ст. 374, 377 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право зокрема скасувати судове рішення, яким закінчено розгляд справи, повністю або частково і у відповідній частині залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково з підстав, визначених ст.257 ЦПК України.

Тобто, ст. 374 ЦПК України, яка відсилає до ст. 257 ЦПК України, застосовується лише для тих підстав, які спеціально передбачені в главі 1 «Апеляційне провадження».

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції (ст. 367 цього Кодексу).

Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що відповідно до ст. 374 ЦПК України, якою передбачена можливість закриття провадження у справі та залишення позову без розгляду, позов не може бути залишений без розгляду з підстав повторної неявки позивача в суді першої інстанції, оскільки він вже вирішений по суті шляхом ухвалення рішення.

Позовну заяву на стадії апеляційного розгляду справи можливо залишити без розгляду лише за заявою позивача у разі встановлення апеляційним судом, передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Разом з тим, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Крім того, зазначене є порушенням норм процесуального права, порушенням вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового; розгляду справи та положення ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої при здійсненні правосуддя суддя зобов'язаний дотримуватись Конституції та законів України.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В.Свистунова