Справа № 695/303/19
У х в а л а

"13" лютого 2019 р. Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі судді Середи Л.В., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення (поранення та травмування при виконанні обовязків військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації), заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України та держава Російська Федерація

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся із заявою про встановлення юридичного факту того, що його поранення та травмування при виконанні обовязків військової служби у 2014 році, поблизу м. Лисичанськ Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України та держава Російська Федерація.

При вирішенні питання про відкриття провадження суддя виходить з наступного.

Відповідно до ст. 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення повинно бути зазначено:

1) який факт заявник просить встановити та з якою метою;

2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт;

3) докази, що підтверджують факт.

До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.05.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Однак заявник при зверненні до суду з даною завою не в повній мірі дотримався даних вимог, зокрема:

в заяві зазначено, що подання заяви обумовлено тим, що встановлення даного факту буде породжувати юридичні наслідки набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях від 03.07.1954 року, однак не вказує про причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують факт про який йдеться у заяві, більш того заявник вказує, що даний юридичний факт є загальновідомим;

не наводиться обґрунтування, що рішення суду по даній заяві є необхідним (та єдиним можливим документом) для визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях від 03.07.1954 року, і що іншими документами дані факти не доводяться.

Крім того, Конвенція про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях від 03.07.1954 року є міжнародним договором, який ратифікований як Російською Федерацією так і Україною, натомість заінтересованою особою заявником визначено крім Російської Федерації і Міністерство соціальної політики України, яке не є субєктом укладення та підписання міжнародного договору і відповідно не наведено доводів про заінтересованість саме даного міністерства до встановлення даного факту.

У статті 2 Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях від 03.07.1954 року, вказано, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни.

Тим самим вбачається, що для застосування положень даної Конвенції відсутня необхідність фіксування стану війни чи збройного конфлікту в судових рішеннях, оскільки положення Конвенції застосовуються у всіх випадках, навіть якщо одна з них не визнає стану війни.

Також суд звертає увагу на те, що встановлення юридичного факту за рішенням суду повинно мати конкретну мету (породження юридичних наслідків, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян), а не слугувати задля встановлення факту для абстрактної мети (визначення певного статусу, що можливо обумовить в подальшому виникнення прав та обовязків). Тим самим предметом доказування в цій категорії справ є наявність правової мети встановлення юридичного факту.

Поряд з вказаним, як вказується в п. 2 постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.05.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов'язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду.

Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за №1109/15800 містить наступні норми:

Військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров'я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов'язаних, установлює причинний зв'язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям (п.1.1);

Даним положенням передбачено складення довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) (додаток 5), яка враховується комісією з приводу поранень, травм, контузій, каліцтв, одержаних у період проходження ними військової служби.

Однак заявник дану довідку не додав до матеріалів заяви, хоча саме в даній довідці повинно вказуватися обставини отримання травми, і як наслідок незгода з фактами викладеними у ній може бути оскаржена до суду (даною довідкою і повинен встановлюватися факт, який просить встановити заявник).

Відповідно до ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно з ч.1 ст. 175 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом пяти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

За вказаних обставин заяву слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення недоліків.

Керуючись ст.,ст. 175, 294, 318 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення (поранення та травмування при виконанні обовязків військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації), заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України та держава Російська Федерація залишити без руху.

Надати заявнику строк для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали, не більше 10 днів з дня отримання заявником ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Л.В. Середа