Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 760/21583/15-ц

провадження № 61-13005св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Крата В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Київська місцева прокуратура № 9 в інтересах Київської міської ради, Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації,

представник Київської місцевої прокуратури № 9 - Угригович Ольга Миколаївна,

представники Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації: Єрко Наталія Петрівна, ДеревицькаНаталія Василівна,

представник Київської міської ради - Новаковський Руслан Ярославович,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

третя особа 1 - комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району міста Києва»,

представники третьої особи 1: Печена Людмила Русланівна, Панова Світлана Олексіївна,

третя особа 2 - ОСОБА_9,

третя особа 3- ОСОБА_10,

представник третьої особи 3 - ОСОБА_11,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_10 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва у складі судді Усатової І. А. від 21 лютого 2017 року та постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперськї Т. Ц., Яворського М. А. від 27 листопада 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року виконувач обов'язків прокурора Солом'янського району м. Києва в інтересах Київської міської ради, Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації звернувся до суду з указаним позовом та просив визнати право власності територіальної громади в особі Київської міської ради на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,5 кв. м; витребувати від ОСОБА_5 вищезазначену квартиру на корить територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірна квартира є власністю територіальної громади міста Києва. Всупереч чинного законодавства та не маючи на те законних підстав ОСОБА_13, який діяв від імені ОСОБА_9, 19 серпня 2013 року уклав договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_10, який діяв від імені ОСОБА_5 ОСОБА_9, не будучи власником майна та знаючи про це, розпорядилась ним на власний розсуд та здійснила відчуження, що є порушенням чинного законодавства. Не є перешкодою для витребування майна власником і та обставина, що під час перепродажу спірного майна набувачі здійснювали реєстрацію права власності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року позов задоволено. Визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомості 00) за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради. Витребувано від ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомості 00) на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Вирішено питання про судовий збір.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний об'єкт нерухомості вибув з володіння територіальної громади м. Києва поза її волею, а відтак відповідно до статті 388 ЦК України дане майно підлягає поверненню власнику.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення. Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду про наявність підстав для задоволення позову, зазначив про те, що необізнаність добросовісного набувача про права на квартиру іншої особи не є підставою для відмови у витребуванні квартири на користь її власника.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_5 та ОСОБА_10, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 грудня відкрито касаційне провадження у даній справі і витребувано цивільну справу № 760/21583/15-ц з Солом'янського районного суду м. Києва. Зупинено виконання заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2019 року справу за позовом Київської місцевої прокуратури № 9 в інтересах Київської міської ради, Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_5, треті особи: комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва», ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання права власності та витребування майна призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки придбала її за відплатним договором купівлі-продажу у встановленому законом порядку. На час укладення договору продавець був власником квартири та мав усі правовстановлюючі документи на неї. Будь-які обмеження щодо майна були відсутні. ОСОБА_5 не знала і не могла знати про права Київської міської ради на квартиру.

Відзив позивачів на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 08 серпня 2008 року, а також, визнано відумерлою спадщину у вигляді зазначеної квартири.

06 березня 2013 року Апеляційним судом м. Києва ухвалено додаткове рішення, яким квартиру АДРЕСА_1, та визнана відумерлою спадщиною, передано територіальні громаді м. Києва.

Звертаючись до суду з позовом, прокурор вказує на те, що спірна квартира вибула з власності територіальної громади в особі Київської міської ради поза її волею та має бути витребувана на користь територіальної громади на підставі статті 388 ЦК України.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають з огляду на таке.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Разом з тим, при вирішенні спору суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що позов пред'явлено в інтересах Київської міської ради, Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, при цьому доказів на підтвердження повідомлення прокурором цих суб'єктів власних повноважень про звернення до суду з позовом в їх інтересах матеріали справи не містять.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права. Відповідно, це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржені рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_10 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення судів першої та апеляційної інстанцій втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Крат
В. М. Коротун
В. П. Курило