Постанова

Іменем України

26 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 481/1795/18

провадження № 61-19888св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Новобузька міська рада, Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 01 липня 2019 року у складі судді Вжещ С. І. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Лисенка П. П., Серебрякової Т. В., Галущенка О. І.,

Короткий зміст позовних вимог:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Новобузької міської ради, Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області про визнання права на земельну частку (пай).

Позовна заява мотивована тим, що в період з 01 квітня 1992 року по 20 травня 1996 рік він був членом колгоспу імені Чкалова, який у 1993 році був реорганізований в КПСП ім. Чкалова Новобузького району Миколаївської області.

В період з 18 травня 1994 року по 20 березня 1996 року він проходив строкову військову службу, та після повернення з неї, продовжив працювати в КПСП ім. Чкалова.

30 жовтня 1995 року КПСП ім. Чкалова отримало державний акт на право колективної власності на землю. Розмір земельної частки (паю) кожного із членів господарства становив 6,47 умовних кадастрових гектарів, проте, ОСОБА_1 до списку громадян членів даного КПСП, який додавався до вказаного державного акту, не внесли. У зв`язку з цим, сертифікат на право на земельну частку (пай) і документ, що посвідчує право власності на неї, не отримував.

У листопаді 2018 році позивачу стало відомо про наявність у нього права на земельну частку (пай), як члена КПСП ім. Чкалова.

Посилаючись на те, що на час отримання державного акту підприємством він був членом КПСП ім. Чкалова, просив визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 6,47 умовних кадастрових гектарів в колективній власності на землю КПСП ім. Чкалова.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 січня 2019 року залучено у якості співвідповідача Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 26 березня 2019 року замінено неналежного відповідача Новобузьку райдержадміністрацію на належного - Новобузьку міську раду Миколаївської області.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 01 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Новобузького районного суду Миколаївської області залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг:

01 листопада 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 01 липня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Стягнути з відповідача судові витрати.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, зокрема судами не взято до уваги, що перебіг позовної давності за даним спором слід рахувати з листопада 2018 року, коли позивач дізнався про порушення свого права з повідомлення відділом у Новобузькому районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, куди позивач звернувся для досудового врегулювання спору.

Також висновки судів першої та апеляційної інстанції, що перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов, а не з дня коли особа дізналася про порушення свого права, а також те, що про порушення свого права позивач мав можливість й повинен був дізнатися в період з березня по травень 1996 pоку, зокрема коли він повернувся з служби в армії та приступив до роботи в КПСП ім. Чкалова, де в подальшому звільнився з роботи за власним бажанням є неправильними. Судами не взято до уваги, що після повернення зі Збройних Сил України, позивач вже фактично не продовжував свого членства та трудових взаємовідносин з КПСП ім. Чкалова, а лише подав заяву на звільнення.

Доводи інших учасників справи:

27 листопада 2019 року Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області через засоби поштового зв`язку подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року відкрито провадження у даній справі. Витребувано матеріали цивільної справи з Новобузького районного суду Миколаївської області.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Короткий зміст фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що з 01 квітня 1992 року позивач працював у колгоспі ім. Чкалова табув членом господарства. З 18 травня 1994 року по 18 березня 1996 року проходив строкову військову службу.

01 червня 1993 року зборами членів колгоспу ім. Чкалова було прийнято рішення про реорганізацію колгоспу в колективно-пайове сільськогосподарське підприємство з назвою ім. Чкалова.

20 травня 1996 року позивач звільнений за власним бажанням із КПСП ім. Чкалова.

30 жовтня 1995 року КПСП ім. Чкалова було видано Державний акт на право колективної власності на землю, розмір земельної частки (паю) складає 6,47 умовних кадастрових гектарів. До списку осіб, що додається до цього державного акту, позивач внесений не був.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною дев'ятою статті 5 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (намісцевості) і документа, що посвідчує це право.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) та зазначеного указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту.

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Згідно з вимогами статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до статтею 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Встановивши, що на момент отримання 30 жовтня 1995 року КПСП ім. Чкалова державного акта на право колективної власності на землю позивач був членом цього товариства і мав право на внесення його до списку осіб на розпаювання землі, однак не був включений до такого списку, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність у ОСОБА_1 права на земельну частку (пай).

Доводи касаційної скарги щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, є безпідставними, оскільки позивач не довів той факт, що він з 1995 року не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої і апеляційної інстанцій про обґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови у їх задоволенні з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом, оскільки право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 1995 році (коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників), що є загальновідомим фактом. Тому позивач, як член колгоспу, повинен був дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КПСП ім. Чкалова державного акта на право колективної власності на землю (30 жовтня 1995 року) по травень 1996 року, зокрема коли повернувся зі служби в армії та під час звільнення з даного господарства. Однак, позивач у передбачений законом строк не звернулася до суду з вказаними вимогами, що стало підставою для відмови у його задоволенні.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення прийняті без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат:

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 01 липня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко