Ухвала

Іменем України

13 червня 2019 року

м. Київ

справа № 357/10609/18

провадження № 61-6340ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати

Касаційного цивільного суду: Штелик С. П., (суддя-доповідач),

Лесько А. О., Мартєва С. Ю., розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський парк культури та відпочинку» на постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський парк культури та відпочинку» до ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський парк культури та відпочинку» (далі - ТОВ «Білоцерківський парк культури та відпочинку») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило встановити на свою користь безстроковий земельний сервітут для забезпечення можливості здійснювати обслуговування та експлуатацію нежитлової будівлі площею 28,0 кв. м, прохід, проїзд автомобільним транспортом, прокладення та експлуатацію інженерних комунікацій та мереж, встановлення та складання будівельних риштувань, складання будівельних матеріалів з метою ремонту та реконструкції нежитлової будівлі, що належить ТОВ «Білоцерківський парк культури та відпочинку» на праві власності. Також позивач просив встановити плату за безстроковий земельний сервітут у розмірі 100 відсотків від земельного податку за частину земельної ділянки, на яку поширюється дія земельного сервітуту з оплатою до 01 серпня щорічно.

У жовтні 2018 року ТОВ «Білоцерківський парк культури та відпочинку» звернулося до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії щодо демонтажу, переміщення, руйнування нежитлової будівлі площею 28,0 кв. м (літ. А-1), що розташована по АДРЕСА_1 та належить позивачу на праві власності, а також заборонити відчуження земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу від 22 червня 2018 року.

Заява мотивована тим, що існує реальна загроза того, що відповідач ОСОБА_1 самовільно демонтує нежитлову будівлю, яка належить ТОВ «Білоцерківський парк культури та відпочинку», з метою її знищення. Також вказує, що вказана нежитлова будівля розташована на земельній ділянці, що належить на праві власності ОСОБА_1 , яка має можливість відчужити її третім особам, а тому позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду та знизить ефективність захисту оспорюваних його прав.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 19 жовтня 2018 року, заяву ТОВ «Білоцерківський парк культури та відпочинку» про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено ОСОБА_1 та її представникам вчиняти будь-які дії щодо демонтажу, переміщення, руйнування нежитлової будівлі площею 28,0 кв. м (Літ. А-1), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні заяви ТОВ «Білоцерківський парк культури та відпочинку» про забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 , відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року ухвалу суду першої інстанціїв частині задоволення заяви ТОВ «Білоцерківський парк культури та відпочинку» про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 та її представникам вчиняти будь-які дії щодо демонтажу, переміщення, руйнування нежитлової будівлі площею 28,0 кв. м (Літ. А-1), що розташована по АДРЕСА_1 , скасовано та ухвалено нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні заяви ТОВ «Білоцерківський парк культури та відпочинку».В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що предметом спору у справі є встановлення земельного сервітуту, а тому вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо демонтажу, переміщення, руйнування нежитлової будівлі не є співмірними із заявленими позовними вимогами ТОВ «Білоцерківський парк культури та відпочинку».Однак суд першої інстанції на наведене належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом шляхом заборони відповідачу та її представниками вчиняти будь-які дії щодо демонтажу, переміщення, руйнування нежитлової будівлі.

У касаційній скарзі ТОВ «Білоцерківський парк культури та відпочинку»просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що необхідність вжиття заходів забезпечення позову викликана тим, що відповідач та її представники намагалися за допомогою будівельної техніки демонтувати пошкоджену будівлю, що належить позивачу на праві власності, та вивезти елементи та конструкції вказаної будівлі з території земельної ділянки, що належить відповідачу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, апеляційний суд повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, надав правильну правову оцінку заявленим стороною позивача ризикам утруднення чи неможливості виконання можливого рішення суду про задоволення позову і вірно оцінив співмірність вимог заяви про забезпечення позову із позовними вимогами й дійшов обґрунтованого висновку про відмову у її задоволенні.

Предметом спору у справі є встановлення земельного сервітуту, а тому вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо демонтажу, переміщення, руйнування нежитлової будівлі не є співмірними із заявленими позовними вимогами ТОВ «Білоцерківський парк культури та відпочинку».

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський парк культури та відпочинку» на постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський парк культури та відпочинку» до ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв