ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 597/433/19Головуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В.
Провадження № 22-ц/817/1181/19 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 597/433/19 за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_6 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2019 року, ухваленого суддею Дудяком С.В., повний текст якого складено 22 жовтня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , третя особа - Відділ у справах дітей Заліщицької районної державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_6 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Відділ у справах дітей Заліщицької районної державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

В судовому засіданні у суді першої інстанції позивач просила надати їй дозвіл на вивезення малолітньої дочки з 01 листопада 2019 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 в Респудляку Польща .

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що 11 травня 2013 року між сторонами було укладено шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася їх дочка ОСОБА_8 . Шлюб між ними розірвано 08 травня 2018 року і з того часу дитина проживає з позивачкою, яка працевлаштована у Польщі в місті Лєгніца, у готелі ОСОБА_9 , мешкає у орендованій двохкімнатній квартирі, тому фінансово та побутово забезпечена і зможе гідно забезпечити свою дитину, яку бажає вивезти у Польщу, з метою проведення з нею якнайбільше часу, оскільки дитина у даному віці потребує материнської любові, теплоти та турботи. У школі дитина, в силу свого віку, ще не навчається, тому позивачка на наступні два роки бажає, щоб дитина проживала з нею за її місцем проживання - Республіка Польща, де вона її влаштує в дитячий садок, оздоровить на морі, підвищить її рівень світогляду та покаже багато цікавого у Європейській країні. Крім цього, позивачка стверджує, що дочка у 2018 році їздила з нею у Польщу, за письмової згоди відповідача, і повернулася в Україну.

Оскільки відповідач такої згоди на даний час їй не надає, вона вимушена, звертатися до суду з даним позовом, який просить задоволити в повному обсязі.

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Надано ОСОБА_6 дозвіл на виїзд з нею за кордон малолітньої дитини - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька - ОСОБА_2 , з часу набрання даним рішенням суду законної сили до 30 липня 2020 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 подали на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказують, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що його, як батька, позбавлено можливості побачення з дитиною, піклування про неї, брати участь у вихованні та розвитку дочки до 30 липня 2020 року, що суперечить ст.157 СК України.

Вказує, що судом першої інстанції не обґрунтовано належним чином необхідність такої поїздки упродовж зазначеного періоду і як така поїздка вплине на розвиток дитини та її психологічний стан.

Звертає увагу на те, що у рішенні суду не вказано країну для виїзду, а вказано «виїзд з нею за кордон».

Враховуючи наведене, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що судом першої інстанції не правильно було трактовано вимоги Закону України «Про освіту» та Закону України «Про загальну середню освіту». Зокрема, статті, на які зіслався суд, вказують, що дитина, як правило, починає навчання при досягненні шести років. Тобто, зазвичай, якщо дитина готова, як правило, вона починає навчання, однак це не є обов`язком чи закономірністю. Закономірністю є обов`язок дитини почати навчання з того року, коли дитині виповняється саме сім років.

Зазначає, що має намір забезпечити дитині повноцінний дошкільний розвиток, підвищити рівень світогляду дитини, покращити стан її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку.

Враховуючи наведене, просить надати їй дозвіл на вивезення малолітньої дочки з 01 січня 2020 року по 20 серпня 2020 року.

Відзиви на апеляційні скарги від учасників по справі не надходили.

В судовому засіданні представник ОСОБА_6 - адвокат Паньків О.Б. свою апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на мотиви, викладені в ній, проти апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечила. Крім того, уточнила, що у скарзі допущена описка, у зв`язку з чим просить надати дозвіл на вивезення малолітньої дочки з 01 січня 2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 свою апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній. Проти апеляційної скарги ОСОБА_6 заперечили.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають, виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено наступні обставини.

З 11 травня 2013 року сторони перебували у шлюбі, який зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №462, що стверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 від 11 травня 2013 року (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у даному шлюбі народилася одна дитина - дочка ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 12 серпня 2014 року (а.с.10).

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 08 травня 2018 року (а.с.6-8).

Відповідно до довідки №23 від 10 січня 2019 року, виданої Шипівецькою сільською радою, вбачається, що ОСОБА_6 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Її дитина ОСОБА_10 перебуває при матері та на її утриманні (а.с.12).

Допитана в судовому засіданні у суді першої інстанції свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що внучка проживає з нею, така як її дочка - позивачка по справі, проживає у Польщі.

Свідок ОСОБА_13 суду першої інстанції пояснила, що дочка сторін по справі проживає з бабусею. Вказує, що являється їх сусідкою, часто спілкується із ОСОБА_8 , любить гратися з нею, і вона чує, як дитина часто говорить про те, що дуже хоче до своєї мами.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 викладено правовий висновок про те, що дозвіл на виїзд за кордон дітейу супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення.

Суд першої інстанції, вірно встановив, що дитина проживає з матір`ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; мати має роботу за контрактом у Республіці Польща, житло і здатна забезпечити дитину усім необхідним, дійшов обґрунтованого висновку про те, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, із визначенням його початку й закінчення (з часу набрання рішенням суду законної сили до 30 липня 2020 року) відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з нею та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини.

Не заслуговують на увагу твердження позивачки ОСОБА_6 про те, що дитина, як правило, починає навчання при досягненні шести років, однак це не є обов`язком чи закономірністю, а тому слід надати дозвіл а тимчасовий виїзд дитини за межі України до ІНФОРМАЦІЯ_3.

Колегія суддів вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька до 30 липня 2020 року відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька.

Безпідставними є доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що у рішенні суду не вказано країну для виїзду, а вказано «виїзд з нею за кордон», оскільки з описової та мотивувальної частини рішення вбачається, що такий дозвіл надається для виїзду дитини в Республіку Польща. Вказана обставина не може бути підставою для скасування судового рішення. Крім того, відповідач має право звернутися у суд із заявою про роз`яснення судового рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька із визначенням його початку й закінчення, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що докази та обставини, на які позивач та відповідач посилаються у своїх апеляційний скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Посилання апелянта на те, що позивачкою уточнено позовні вимоги з порушенням вимог ЦПК України (після початку розгляду справи по суті) не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки таке уточнення фактично стосувалося зменшення позовних вимог (перенесення початкової дати надання дозволу виїзду дитини за кордон з 01 травня на 01 листопада 2019 року) та жодним чином права вдповідача не порушує.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовільняючи позов частково, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 26 грудня 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи