ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 766/7698/18 Головуючий в І інстанції Прохоренко В.В.
Номер провадження №22ц-819/3/2019 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Полікарпової О.М.,

суддів: Воронцової Л.П.,

Ігнатенко П.Я.,

Секретар Пісоцька Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_2на рішення Херсонського міського суду м. Херсона у складі судді Прохоренко В.В. від 03липня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Швейна фабрика Лібовнера» про стягнення заробітної плати та понесених витрат,

встановив:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути з Публічного акціонерного товариства «Швейна фабрика Лібовнера» на його користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 98295,92 грн. та авансові витрати у розмірі 192 552,17 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 14 грудня 2012 року займає посаду директора ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» та рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 23 листопада 2017 року визнано, що між ним та відповідачем фактично укладено трудовий договір на невизначений строк, цим же рішенням стягнуто на його користь заборгованість з виплати заробітної плати за період з травня 2015 року по листопад 2017 року. У подальшому нарахована заробітна плата також не сплачувалась, внаслідок чого за період з листопада 2017 року по квітень 2018 року утворилась заборгованість у сумі 98295,92 грн.

Крім того позивач зазначив, що через тяжкий фінансовий стан підприємства та на виконання наказу №3 від 04 січня 2013 року «Про використання коштів в підзвіт та розрахунки з підзвітними особами» він у період з травня 2015 року по грудень 2017 року власними грошовими коштами оплатив по рахункам підприємства на загальну суму 192 552,17 грн., які просив стягнути з відповідача.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги як належний доказ наявності заборгованості перед ним по заробітній платі ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» - довідки ПФУ форми ОК-5, з якої вбачається, що йому у період з листопада 2017 року по квітень 2018 року нарахована, але не виплачена заробітна плата.

Також апелянт вказує на неправомірність висновків суду щодо необґрунтованості позовних вимог в частині стягнення понесених витрат через відсутність письмової форми договору доручення, оскільки діючим законодавством України така форма не передбачена.

У відзиві на апеляційну скаргу, поданому тимчасово виконуючою обов'язки директора ПАТ « Швейна фабрика Лібовнера» Лактіоновою О.В. зазначено про визнання позову та доводів апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши доповідача, пояснення апелянта, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно норм ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно положень ст.2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

У силу приписів норм ч.3 ст. 12 ЦПК України та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, докази на підтвердження таких обставин подаються сторонами та іншими учасниками справи і такі повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми( ст. ст. 77-81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, позивач посилався як на доказ такої заборгованості на індивідуальні відомості про застраховану особу Форми ОК-5, з якої вбачається, що в період з листопада 2017 року по квітень 2018 року заробітна плата ОСОБА_2 нарахована, але не виплачена.

Виходячи з положень норм ч.1 ст. 94 КЗпПУ та ч.1 ст.1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.3 ст. 64 Господарського Кодексу України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Правовідносини у акціонерному товаристві, зокрема між власниками підприємства та його виконавчим органом регулюються Законом України «Про акціонерні товариства» та Статутом товариства.

Відповідно до положень п. 1-1, п.9 ч.2 ст. 52 ЗУ « Про акціонерні товариства», виключно до компетенції наглядової ради належить затвердження умов контрактів, які укладатимуться з членами виконавчого органу, встановлення розміру їх винагороди, затвердження положення про винагороду членів виконавчого органу акціонерного товариства, вимоги до якого встановлюються Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку, крім вимог до положення про винагороду членів виконавчого органу акціонерного товариства - банку, які встановлюються Національним банком України;

Відповідно до ст. 20 ЗУ « Про оплату праці» оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов'язана з виконанням умов контракту.

За положеннями розділу 10 Статуту ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера», наданого позивачем суду апеляційної інстанції, виконавчим органом товариства, який здійснює управління його поточною діяльністю, є одноособовий орган - директор товариства, який обирається наглядовою радою строком на три роки.

Пунктом 9.25 Статуту визначено, що наглядова рада в особі голови наглядової ради укладає та підписує трудовий договір з директором товариства, встановлює розмір його винагороди за виконання його посадових обов'язків.

Таким чином, з положень наведених норм матеріального права, статуту ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» та зазначеного наказу вбачається, що розмір заробітної плати директора встановлюється виключно наглядовою радою та умовами укладеного з ним контракту.

Судом встановлено, що протокольним рішенням наглядової ради ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» №2-12 від 27.04.2012 року ОСОБА_2 обрано директором товариства (а.с.185).

З наказу № 24-к від 14 травня 2012 року, який видано ОСОБА_2 вбачається, що він приступив до виконання обов'язків директора ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» з оплатою праці згідно штатного розкладу та контракту (а.с.182).

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 23 листопада 2017 року визнано фактично укладеним трудовий договір між позивачем та ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» в особі голови наглядової ради ОСОБА_6 та продовженим на невизначений строк. Судом встановлено, що посадовий оклад директора складає 15000 грн. (а.с. 307-308).

Як слідує з пояснень позивача, після обранням його у квітні 2012 року наглядовою радою на посаду директора товариства, контракт з ним не укладався, а відповідно й не встановлювався йому посадовий оклад. Він самостійно прийняв рішення взяти на себе повноваження директора ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера», визнав у судовому порядку факт, що між ним та ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» укладено трудовий договір на невизначений строк, при цьому оклад він встановив собі на власний розсуд.

Таким чином слід вважати доведеним той факт, що на даний час ні контрактом, ні затвердженим у передбаченому законом порядку штатним розписом оклад директора ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» не встановлено.

З індивідуальних відомостей про застраховану особу Форми ОК-5 та наданих до суду апеляційної інстанції довідки про доходи від 11 вересня 2018 року, витягів з розрахункових відомостей з листопада 2017 року по квітень 2018 року, розрахункових листів за період з листопада 2017 року по квітень 2018 року вбачається, що позивачу нарахована заробітна плата: у листопаді 2017 року- 15116, 20 грн., грудні 2017 року - 15 179,72 грн., з січня 2018 року по квітень 2018 рік включно по 17000 грн.

Колегія суддів критично оцінює зазначені докази, зважаючи на відсутність встановленого у передбаченому чинним законодавством та умовами Статуту розміру заробітної плати позивача.

Колегія суддів не приймає до уваги й визнання позовних вимог та доводів апеляційної скарги,які викладені у відзиві на позовну заяву та відзиві на апеляційну скаргу, поданих тимчасово виконуючою обов'язки директора фабрики Лактіоновою О.В. від імені ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера», зважаючи на наступне.

Відповідно норм ч.3 ст. 60 ЗУ «Про акціонерні товариства»у разі неможливості виконання особою, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу, своїх повноважень, ці повноваження здійснюються призначеною нею особою, якщо інше не передбачено статутом або положенням про виконавчий орган.

Відповідно вимог п.п.11 п. 9.22, 9.23 Статуту ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» до виключної компетенції наглядової ради належить обрання особи, що буде здійснювати повноваження директора під час його відсутності, тимчасової непрацездатності або у разі тимчасового відсторонення.

З матеріалів справи вбачається, що Лактіонова О.В., подаючи до суду заяви та підписуючи довідки про заробітну плату ОСОБА_2, діяла на підставі наказів позивача ОСОБА_2 про покладення на останню обов'язків директора ( а.с.120, 160, 183), що суперечить Статуту.

Публічне акціонерне товариство «Швейна фабрика Лібовнера» відповідно положень глави 8 Цивільного кодексу є юридичною особою, яка відповідно до положень ч.3 ст. 58 ЦПК бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи) або через представника.

Аналіз зазначених положень чинного законодавства України та встановлених обставин дає підстави вважати, що Лактіонова О.В. є неналежним представником відповідача.

Крім того, при розгляді апеляційної скарги встановлено, що наглядова рада ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера» фактично не діяла, що вбачається зокрема з показів, допитаної у судовому засіданні, свідка ОСОБА_5, яка відповідно протоколу №1-2012 від 27 квітня 2012 року чергових загальних зборів акціонерів ВАТ «Швейна фабрика Лібовнера» була обрана членом наглядової ради, але зважаючи на те, що з нею не був укладений та підписаний цивільно-правовий договір, вона не приступила до виконання обов'язків члена наглядової ради, інші члени наглядової радикомпанія TE INTERNATIONAL INC, США, представники яких ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживають за межами України, а відтак наглядова рада, яка відповідно до Статуту товариства та ст.51 ЗУ « Про акціонерні товариства», є органом що здійснює захист прав акціонерів товариства, і в межах компетенції, визначеної Статутом та цим Законом, контролює та регулює діяльність виконавчого органу (директора товариства) фактично не діяла.

Таким чином, на час звернення до суду з даним позовом та упродовж розгляду справи, у тому числі апеляційної скарги, позивач, виконуючи обов'язки директора товариства є його представником у розумінні ст.58 ЦПК України, що суперечить принципу змагальності цивільного судочинства.

Посилання апеляційної скарги на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 23 листопада 2017 року, яким встановлено розмір посадового окладу позивача колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначеним рішенням вирішено спір про стягнення заборгованості з заробітної плати між тими ж сторонами, але за інший період.

Колегія суддів приходить до висновку, що навіть при встановленні факту виконання позивачем певних обов'язків директора товариства, суд позбавлений можливості дослідити питання обґрунтованості розміру його заробітної плати, нарахованої ним самостійно, а також застосувати гарантії оплати праці, передбачені законом та Конституцією України з огляду на таке.

Так статтею 95 КзпПУ визначено, що мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Однак, матеріали справи не містять штатного розкладу, відомостей про відпрацьований позивачем час, зокрема табелю обліку використаного часу. Як пояснив позивач, з квітня 2015 року підприємство припинило господарську діяльність, були звільнені всі працівники, у тому числі й бухгалтер, який мав здійснювати нарахування заробітної плати, а тому облік робочого часу і нарахування заробітної плати він здійснював сам.

Зважаючи на те, що матеріали справи не містять відомостей про встановлення розміру оплати праці позивача у передбаченому статутом порядку, враховуючи, що розмір заробітної плати визначений позивачем самостійно та на власний розсуд, без належного обґрунтування, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі. Доводів та посилань на докази, які б спростували зазначений висновок суду апелянт не навів.

Колегія суддів також погоджується і з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову про стягнення коштів, сплачених в інтересах підприємства.

Обґрунтовуючи свій висновок, суд зазначив про те, що письмовий договір доручення між позивачем та ПАТ « Швейна фабрика Лібовнера» не укладався, доказів того, що рахунки товариства оплачені позивачем за власні кошти ним суду не надано, а відповідно, не виникли обов'язки довірителя перед повіреною особою.

Так відповідно норм частини 1 ст. 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Договір доручення має двосторонній характер, оскільки кожна із сторін договору має права та виконує обов'язки, які кореспондують відповідним обов'язкам та правам другої сторони. Означений наказ є розпорядчим документом, а не договором, тому суд першої інстанції дійшов вірних висновків про відсутність між сторонами зобов'язань за договором доручення.

Питання придбання працівником для підприємства товарно-матеріальних цінностей за власні кошти та правомірність їх подальшого відшкодування врегульовані положеннями ст.1158 - 1160 ЦК України щодо права особи, яка вчинила дії в інтересах іншої особи без її доручення, вимагати від даної особи відшкодування фактично зроблених витрат за умови подання звіту про здійснення таких витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії.

За приписами ч. 1 ст. 1160 ЦК України особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких було вчинені дії.

У разі придбання працівником товарів для потреб підприємства у бухгалтерію представляються у визначені законом терміни звіт за формою, визначеною наказом Мінфіну від 5 грудня 2012 року № 1276 «Про затвердження форми Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, та Порядку його складання» та наказу цього ж міністерства від 24 грудня 2013 року № 845 під такою ж назвою.

Згідно із частинами першою та другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Листом Міністерства фінансів України №31-34000-10-25/17266 від 28 серпня 2007 року «Щодо відображення у бухгалтерському обліку розрахунків з підзвітними особами» передбачено, що підтвердженням того, які витрати були здійснені працівником за дорученням керівництва, можуть бути розпорядчі документи ( наказ, розпорядження).

З наказу директора ПАТ « Швейна фабрика Лібовнера» № 3 від 04 січня 2013 року « Про використання коштів в підзвіт та рахунки з підзвітними особами» вбачається, що його зміст має загальний характер, оскільки ним для підвищення безперервності функціонування підприємства з метою продовження виробничого процесу при відсутності обігових коштів на рахунках підприємства надано право матеріально - відповідальним особам та особам, які згідно до наказу №2 мають право першого та другого підпису на оплату рахунків, за рахунок власних коштів, для можливості функціонування підприємства, а саме: по сплаті комунальних платежів та податків до бюджету; виплати згідно вимог виконавчої служби; кредиторської заборгованості за контрагентом згідно укладених договорів; поточних рахунків ( а.с.181).

Метою зазначеного наказу є підвищення безперервності функціонування підприємства для продовження виробничого процесу при відсутності обігових коштів на рахунках підприємства, однак у судовому засіданні позивач зазначив, що підприємство не здійснює господарську діяльність та виробничий процес припинено у період, за який ним понесені витрати, що суперечить його доводам про необхідність таких витрат.

Крім того, позивачем не надані документи, які б вказували на необхідність вчинення господарської операції (платіжне доручення (вимога); товарно-транспортна накладна та ін.) та відсутності у підприємства коштів на оплату цих операцій, зважаючи на те, що позивач у судовому засіданні пояснив, що підприємство отримувало дохід шляхом надання приміщень у оренду.

Надані позивачем копії квитанцій за період 2015-2017 року про оплату послуг Шполянського РЕМ та Укртелеком ЧД ВАТ, сплату ЄСВ на суми заробітної плати, послуги охорони ТОВ «Іберія Груп», послуг ФОП ОСОБА_8, ФОБ ОСОБА_9 не містять даних про те, що внесені грошові кошти належали особисто ОСОБА_2, а не ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера», яке вказане в якості платника у зазначених документах.

У наданій копії дублікату квитанції від 24.09.2015 року про сплату послуг Шполянського РЕМ зазначено платником ОСОБА_10. Посилання позивача, що він надав ОСОБА_10 кошти на сплату рахунку на підтвердження чого останній надав йому розписку у судовому засіданні не доведені.

З наданих позивачем копій квитанцій про придбання бензину не вбачається відомостей про особу, яка купувала паливо та відомостей про автомобіль, для заправки якого воно використовувалось. Також не підтверджена належними доказами необхідність здійснення поїздок на автомобілі та розрахунок витрат на відрядження.

Значну кількість наданих копій квитанцій та їх оригіналів, наданих для огляду у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, взагалі неможливо ідентифікувати.

Крім того, матеріали справи не містять інформації про обізнаність акціонерів товариства, зокрема TE INTERNATIONAL INC/ США, яке володіє 72,82% акцій про здійсненні позивачем витрати.

Таким чином, під час розгляду справи позивач не довів існування обставин, які б виправдовували необхідність вчинення ним дій у майнових інтересах відповідача.

Посилання апелянта на те, що договірні відносини про використання власних коштів в інтересах підприємства між підприємством і ним виникли на підставі його наказу № 3 від 04 січня 2013 року «Про використання коштів в підзвіт та розрахунки з підзвітними особами», який за своєю суттю є договором доручення, є юридично не обґрунтованими.

З огляду на викладене підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03липня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 12.02.2019 року.

Головуючий О.М. Полікарпова

судді Л.П. Воронцова

П.Я. Ігнатенко