Номер провадження: 22-ц/813/946/19
Номер справи місцевого суду: 491/1188/16-ц
Головуючий у першій інстанції Дорош В.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката позивача КП «Одеський обласний фонд підтримки

індивідуального житлового будівництва на селі» - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 23 січня 2017 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Одеський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» до ОСОБА_2 про розірвання кредитного договору та стягнення суми заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

07 жовтня 2016 року КП «Одеський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання кредитного договору та стягнення суми заборгованості.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 12 грудня 2000 року між КП «Одеський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №50 для реконструкції та будівництва житлового будинку в розмірі 50 000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% річних, строком на 10 років, тобто з кінцевим терміном повернення 15 жовтня 2010 року.

Відповідно до умов договору зобов`язання має виконуватись належним чином, здійснюватися погашення кредиту та відсотків за користування кредитом на умовах, визначених договором.

Вищезазначений договір вважається безстроковим, відповідно до п.7.6, у якому зазначено, що строк дії даного договору встановлюється з моменту видачі кредиту і діє до повного погашення кредиту, процентів за використання кредитом та виконання інших обов`язків, встановлених даним договором.

Крім того, позивач зазначає, що КП «Одеський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» неодноразово, а саме: 13 травня 2013 року, 13 грудня 2013 року та 05 лютого 2016 року направляло поштою відповідачу ОСОБА_2 листи попередження про необхідність погашення кредитного зобов`язання перед Фондом, і що у разі невиконання грошового зобов`язання Фонд буде змушений звернутись за захистом своїх прав до суду. Однак до теперішнього часу відповідачем на листи-попередження відповіді надано не було.

Прийняті на себе зобов`язання по поверненню кредиту в обумовлені кредитним договором строки відповідач не виконує, в зв`язку з чим станом на 13 вересня 2016 року у нього виникла заборгованість у розмірі 68 389,56 гривень.

На підставі зазначеного КП «Одеський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» звернулось до суду із вказаним позовом та просило його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

Справу розглянуто за відсутності сторін.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшли письмові заперечення на позовну заяву про розірвання кредитного договору та стягнення суми заборгованості, (а. с. 25-27), згідно яких позовні вимоги він не визнав та просив суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 23 січня 2017 року позов задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Під час розгляду справи стало відомо, що відповідач по справі ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 червня 2019 року залучено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до участі в справі у якості правонаступників ОСОБА_2 ..

У судове засідання до суду апеляційної інстанції залучені до участі у справі у якості правонаступників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не з`явились, про розгляд справи вони сповіщались неодноразово належним чином.

Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Крім того, 20 серпня 2019 року ОСОБА_4 надала до суду письмові пояснення по справі, в яких вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі та просила суд розглядати справу за її відсутності.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка належним чином сповіщених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення зобов`язання.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки, відшкодування збитків (пункти 1, 3 та 4 частини 1 статті 611 ЦК України)

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Як зазначено у статті 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії паспорту відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Новогеоргіївка Ананьївського району Одеської області, зареєстрований у АДРЕСА_1 (а. с. 4).

12 грудня 2000 року між Комунальним підприємством «Одеський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» в особі директора Глембовського ОСОБА_6 , та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №50, за яким останньому було надано в кредит грошові кошти в розмірі 30 000 гривень, строком на 10 років по 12 грудня 2010 року, під 3 відсотки річних (а. с. 5-7), а 26 грудня 2000 року, згідно додаткової угоди №1 до кредитного договору №50, ОСОБА_2 додатково надано кредит в сумі 20 000 гривень (а. с. 8), загальна сума кредиту становить 50 000 гривень.

З копії карти позичальника ОСОБА_2 вбачається рух коштів по кредиту, сума заборгованості за кредитним договором станом на 13 вересня 2016 року складає 68 389 гривень 56 копійок, з яких: залишок кредиту 39 000 грн., сума відсотків 16 791, 24 грн., сума пені за кредитом 8 378,61 грн., сума нарахованих процентів 4 219,77 грн. (а. с. 9-11).

У зв`язку з істотними порушеннями відповідачем умов кредитного договору позивачем 13 грудня 2013 року та 05 лютого 2016 року року на адресу відповідача були надіслані листи-повідомлення про необхідність погашення кредитного зобов`язання і попередження, що у разі невиконання грошового зобов`язання позивач буде змушений звернутися до суду (а. с. 12,13).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що після укладення кредитного договору та отримання грошових коштів на умовах повернення, строковості та платності, відповідач ОСОБА_2 порушив свої договірні зобов`язання і на теперішній час не повернув позивачу кредит та нараховану заборгованість за відсотками та пенею. Тому з нього на користь позивача підлягає заборгованість за кредитним договором в розмірі 68 389 гривень 56 копійок, з яких: залишок кредиту 39 000 грн., сума відсотків 16 791,24 грн., сума пені за кредитом 8 378,61 грн., сума нарахованих процентів 4 219,77 грн..

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак в порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, у тому числі, на сплив строку позовної давності для звернення позивача до суду за захистом порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Під час розгляду справи, 01 грудня 2016 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування до спірних правовідносин правил позовної давності (а. с. 25-25).

Дійсно, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов`язань, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 12 грудня 2010 року.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно частини третьої статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, оскільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права щодо застосування строку позовної давності, Верховний Суд України у постанові від 19 квітня 2014 року у справі №6-20цс14 дійшов такого правового висновку, а саме, «аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу».

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Позивач, Комунальне підприємство «Одеський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» звернулося до суду з вимогами про розірвання кредитного договору та стягнення суми заборгованості 07 жовтня 2016 року, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності.

Закон не визначає переліку причин пропуску строку на звернення до суду, які є поважними, тому питання про поважність таких причин вирішується в кожному конкретному випадку із урахуванням обставин справи та доказів, що свідчать про неможливість подачі позову протягом визначеного законом строку в зв`язку з наявністю об`єктивних перешкод для звернення до суду; при цьому суб`єктивні причини та особисті мотиви позивача самі по собі не можуть вважатися перешкодами для звернення до суду.

Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Верховного Суду України щодо початку перебігу строку позовної давності, з`ясовуючи вище зазначені обставини, що мають суттєво значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, які досліджені судом апеляційної інстанції, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що право на позов об`єктивно виникло у позивача, Комунального підприємства «Одеський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» з 12 грудня 2010 року, та звернувся з позовом до суду він поза межами встановленого законом строку позовної давності й поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем належним чином не доведено в судовому засіданні.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач, Комунальне підприємство «Одеський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про розірвання кредитного договору та стягнення суми заборгованості без поважних причин, тому правові підставі для поновлення цього строку відсутні, що є підставою для відмови йому у позові, й, отже його порушене право не підлягає захисту судом.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У зв`язку із скасуванням судового рішення підлягають визнанню нечинними додаткове рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 23 січня 2017 року та ухвала Ананьївського районного суду Одеської області від 22 січня 2018 року про виправлення описки.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 23 січня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Комунального підприємства «Одеський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» до ОСОБА_2 про розірвання кредитного договору та стягнення суми заборгованості відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 24 грудня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко