БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/2077/18
Провадження № 2/497/162/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря - Ковтун О.І.,

без участі сторін,

розглянувши, у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в м. Болград, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 діючої в інтересах ОСОБА_2 до Болградської районної державної адміністрації Одеської області, Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення юридичного факту та визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, яка діє в інтересах неповнолітнього сина звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просить постановити рішення, яким:

- встановити факт належності ОСОБА_7 свідоцтва про право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, яке видане Червоноармійською сільською радою Болградського району Одеської області від 04 квітня 2003 року на підставі розпорядження виконкому Червоноармійської сільської ради Болградського району Одеської області від 10 січня 2003 року за № 167 на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_8;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_7.

- визнати за ОСОБА_2 право на земельну частку (пай) в землі, яка перебувала у колективній власності КСП "Кубей", розміром 0.30 умовних кадастрових гектарів, яка належала ОСОБА_7, на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії № НОМЕР_2, виданого йому 18 березня 1997 року на підставі рішення Болградської районної державної адміністрації Одеської області від 13 вересня 1996 року №738, як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_7.

Свої вимоги мотивує тим, що вона діючи в інтересах свого сина своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Інші спадкоємці: дід, бабка, та брат (відповідачі по справі), також своєчасно звернулися до нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 на його, ОСОБА_2 користь.

Звернувшись до нотаріуса з метою оформлення своїх прав, позивачу було відмовлено у зв'язку з відсутністю належним чином оформлених правовстановлюючих документів на майно, що стало підставою звернення до суду.

Законний представник позивача та представник позивача в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.41, 49). В позовній заяві зазначили клопотання про розгляд справи у їх відсутність (а.с.7).

Відповідач - Кубейська сільська рада Болградського району Одеської області, до суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.41, 48). Позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розглянути справу без участі їх представника, про що надав відповідну заяву до суду (а.с.71).

Представник відповідача Болградської районної державної адміністрації Одеської області Федоренко С.М., діючий на підставі довіреності від 02.01.2019 року за №01/01-34/002 (а.с.41, 70). Позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розглянути справу без участі їх представника, про що надав відповідну заяву до суду (а.с.69).

Відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.41, 50). Позовні вимоги визнали у повному обсязі, просили розглянути справу у їх відсутність, про що надали кожен окремо відповідні заяви до суду (а.с.72-74).

Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦПК України.

У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов'язання встановлено законодавством у зв'язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна.

За ч. 2 ст. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року - помер ОСОБА_7, запис акту про смерть №685 від 23 вересня 2017 року, складений Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, на підставі якого видано свідоцтво про його смерть серії НОМЕР_3

Після його смерті відкрилась спадщина на належну йому 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: АДРЕСА_2 та право на земельну частку пай розміром 0.30 умовних кадастрових гектара згідно сертифікату серії НОМЕР_4 від 18.03.1997 року (а.с.18, 21).

У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку домоволодіння законному представнику неповнолітнього позивача, приватним нотаріусом Агбун М.І. було відмовлено у зв'язку з помилкою у написанні прізвища спадкодавця у правовстановлюючому документі на вказане домоволодіння (а.с.31-32).

На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 в спадковому домоволодінні проживали і були зареєстровані: батько - ОСОБА_6 (а.с.26), мати - ОСОБА_5 (а.с.27), дружина - ОСОБА_1 (а.с.29), син - ОСОБА_2, що підтверджується довідкою Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області № 1173 від 26.04.2018 року (а.с.17).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що з заявою до нотаріуса від 08.02.2018 року звернулися: дружина померлого ОСОБА_1, батько померлого ОСОБА_6, мати померлого ОСОБА_5, син померлого ОСОБА_4, які відмовилися від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 на користь їхнього онука, сина та брата ОСОБА_2 та ОСОБА_2 з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Інші спадкоємці до нотаріуса з заявами не зверталися, разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини спільно не проживали і не були зареєстровані (а.с.52-68).

За повідомленням Відділу у Болградському районі Головного управління держгеокадастру в Одеській області від 12.08.2018 року за № 523/166-18 вбачається, що згідно наявних у Відділі у Болградському району ГУ Держгеокадастру в Одеській області Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку на право постійного користування земельною ділянкою та других примірників державних актів станом на 31.12.2012 року за гр. ОСОБА_7 зареєстрована земельна ділянка на території Кубейської сільської ради Болградського району площею 1.72 га (під ріллею) на підставі державного акту серії НОМЕР_5, зареєстрованого за №7949-т, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виданого на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серії НОМЕР_4, розміром 2.0 умовних кадастрових гектарів, зареєстрованого за НОМЕР_6.

З цієї ж довідки слідує, що середній розмір земельної частки (паю) в колишньому КСП «Кубей» становить 2.0 умовних кадастрових гектара (у тому числі; рілля - 1.68 у. к. га., сади - 0.0574 у.к.га., виноградники - 0.2526 у.к.га.).

Громадяни-члени КСП «Кубей», у тому числі і гр. ОСОБА_7, реалізували своє право власності на земельні ділянки лише під ріллею. Не реалізованим залишається право на земельну частку (пай) гр. ОСОБА_7 саме під багаторічними культурами: 0.30 умовних кадастрових га - за особистим сертифікатом (а.с.20).

Таким чином, під час виділення в натурі на місцевості земельних ділянок державні акти були видані пайщикам лише на земельні ділянки під ріллею, право на землю під багаторічними насадженнями (сади та виноградники) реалізовано не було.

Розмір земельної частки (паю) на які мають право громадяни власники земельних часток паїв складає 0.31 га (0.0574 + 0.2526).

Оскільки право на земельні частки (паї) визначалася в умовних кадастрових гектарах, то число яким зазначалася відповідна площа завжди округлювалася до десятих (одна цифра після коми), то в усіх документах, які складалися з цього приводу завжди зазначалася площа 0.3 у.к.га.

З огляду на встановлені обставини, позивачу ОСОБА_2 належить в порядку спадкування право на земельну частку (пай) під багаторічними насадженнями в розмірі 0.30 умовних кадастрових гектара, відповідно до сертифікату серії № НОМЕР_2 від 18.03.1997 року на території Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області, як за спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Законний представник неповнолітнього позивача мав намір оформити належним чином право позивача у порядку спадкування на земельну частку (пай) під багаторічними насадженнями, однак приватним нотаріусом Агбун М.І. було відмовлено у зв'язку з відсутністю у спадкодавця відповідного правовстановлюючого документу (а.с.31).

Правовідносини з приводу спадщини регулюються відповідними нормами ЦК України.

Положеннями ст.ст.1216-1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України).

Положеннями ст.1274 ч.2 ЦПК України встановлено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну (ст.1275 ч.2 ЦПК України).

В силу перелічених правових норм, позивач є спадкоємцем за законом першої черги, який скористався своїм правом прийняття та оформлення спадщини, що відкрилася після смерті його батька.

Разом з цим його право порушено, оскільки він позбавлений можливості в позасудовому порядку реалізувати у повному обсязі свої спадкові права, хоча володіє всіма необхідними законними підставами для цього, оскільки за час свого життя батько не оформив належним чином своє право на земельну частку (пай) розміром 0.30 у.к.га на багаторічні насадження.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Відповідно до Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року № 720/95, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Пунктом 17 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, який набрав чинності в 2002 році передбачено, що відповідно до формулювань Указу Президента України від 08 серпня 1993 року № 720/95 слід розуміти, що сертифікат на право на земельну частку (пай) має не правовстановлююче, а правопосвідчувальне значення, тобто право на земельну частку (пай) виникає у члена господарства з моменту виникнення відповідного права колективної власності на земельну ділянку (пай) та існує незалежно від його посвідчення сертифікатом.

Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-VІ (надалі Закон) визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

Статтею 1 Закону визначено коло осіб, які мають право на земельну частку (пай), а саме:

- колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку;

- громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом…

Також ч. 3 ст. 1 цього ж Закону передбачено, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Згідно ст. 2 Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Частиною другою цієї статті визначено, що документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Стаття 3 Закону визначає підстави для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв)

Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища).

У разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада чи районна державна адміністрація приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Як роз'яснено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акту про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, зокрема й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Таким чином, судом встановлено на підставі належних і допустимих доказів, що батько позивача ОСОБА_7 мав право на земельну частку (пай) розміром 2 умовних кадастрових гектара у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Кубей», який у подальшому на підставі свого сертифікату отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку зі складом сільськогосподарських угідь у вигляді ріллі розміром 1.72 га серії НОМЕР_7 від 07.06.2004 року, при цьому оригінал сертифіката був вилучений взамін на виданий державний акт.

Проте за час свого життя батько, не зміг реалізувати своє право на земельну частку пай зі складом сільськогосподарських угідь у вигляді багаторічних насаджень, та не отримав відповідний державний акт.

З огляду на зазначене, позивач згідно вимог чинного законодавства успадкував дане право, яке підлягає захисту в судовому порядку.

Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. «а» ч.3 ст. 152 Земельного Кодексу України.

Частиною 2 ст. 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Пунктами 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Згідно п. 3.5 Інформаційного листа Вищого ССУ з розгляду кримінальних та цивільних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців до суду з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Щодо встановлення юридичного факту.

Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами: ст. 293-294, 315-319 ЦПК України, п. 10, 12 Постанови пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» зі змінами від 25.05.1998 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на будинок, видане Червоноармійською сільською радою Болградського району Одеської області від 04.04.2003 року власником 1/3 частини будинку вказано ОСОБА_11.

Тоді як згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8, і актового запису про смерть №685 від 23.09.2017 року, складеного Болградським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області - прізвище померлого українською мовою зазначено «ОСОБА_11» (а.с.13, 45).

З актового запису про народження сина спадкодавця №10 від 18.02.2002 року на ОСОБА_2 складеного виконавчим комітетом Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області вбачається, що батьками зазначено українською мовою «ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (а.с.43).

За даними актового запису про народження №5 від 15.01.1970 року на ОСОБА_8 складеного виконавчим комітетом Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області, батьками зазначено російською мовою «ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (а.с.44). Хоча в свідоцтві про народження НОМЕР_9 від 02.04.1974 року, виданому на підставі даного актового запису, прізвище дитини і батьків російською мовою вказано «ОСОБА_13 (ва)» (а.с.14).

Син спадкодавця за даними паспорту громадянина України НОМЕР_10 від 25.01.2017 року орган, що видав 5129, має прізвище «ОСОБА_2», та і в свідоцтві про народження НОМЕР_11, виданого 18.02.2002 року також прізвище вказано «ОСОБА_2

З усіх вище досліджених доказів, вбачається наявність допущеної помилки в написанні прізвища спадкодавця, проте це зовсім не виключає того факту, що він в дійсності є батьком позивача ОСОБА_2.

Саме дана обставина перешкоджає позивачу належним чином оформити право на спадщину.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку щодо встановленого юридичного факту, а саме, що спадкодавцю ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю с.Червоноармійське, Болградського району, Одеської області, померлому ІНФОРМАЦІЯ_5 року належить свідоцтво про право власності від 04.04.2003 року на 1/3 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3

За викладених обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

На підставі ст.ст.25, 116, 125, 152 Земельного Кодексу України, ст.ст.328, 373, 1216-1218, 1223, 1261, 1268, 1270 ЦК України, та керуючись ст.ст.4, 10, 13, 76-81, 83, 95, 200, 247 ч.2, 258, 259, 263-265, 268, 272, 272, 293-294, 315, 319, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_1 до Болградської районної державної адміністрації Одеської області, Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення юридичного факту та визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити.

Встановити факт належності ОСОБА_7 свідоцтва про право власності на 1/3 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, яке видане Червоноармійською (нині Кубейською) сільською радою Болградського району Одеської області від 04 квітня 2003 року на підставі розпорядження виконкому Червоноармійської сільської ради Болградського району Одеської області від 10 січня 2003 року за № 167 на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_8.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серії НОМЕР_12, виданий 25.01.2017 року, органом 5129, ідентифікаційний номер НОМЕР_1:

- право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 року;

- право на земельну частку (пай) в землі, яка перебувала у колективній власності КСП "Кубей", розміром 0.30 умовних кадастрових гектарів (багаторічні культури), яка належала ОСОБА_7, на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_13, виданого йому 18 березня 1997 року на підставі рішення Болградської районної державної адміністрації Одеської області від 13 вересня 1996 року №738, як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В.Кодінцева