Справа № 306/240/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 лютого 2019 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого Собослой Г.Г.

суддів: Джуга С.Д., Куштан Б.П.,

секретаря Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 15 травня 2018 року у справі №306/240/18 (Головуючий: Уліганинець П.І.),

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 в якому просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 виданий ОСОБА_2,

Позов вмотивовано тим, що він є власником земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, яка межує з земельною ділянкою відповідача. Зазначає, що відповідно до опису меж земельної ділянки ОСОБА_2 згідно з державним актом указано, що до земельної ділянки відповідача із сторони розташування його земельної ділянки пролягала земля загального користування, а тому погодження її меж з його боку не проводилося. Починаючи з 2001 року згадана земельна ділянка знаходиться у приватній власності позивача. Вважає, що оскільки у державному акті на право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_2 не зазначено належних суміжних землевласників такий слід визнати недійсним. Окрім того, у письмових запереченнях на відзив додатково обґрунтував, що знаходження розташованих упритул до межі вбиральні, вигрібної ями та інших господарських будівель відповідача, які споруджені з порушенням санітарно-будівельних норм призводять до підтоплення та руйнації його домоволодіння.

Рішенням Свалявського районного суду від 15.05.2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилаються на необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 та його представник авдокат ОСОБА_3 просили апеляційну крагу задовольнити. Представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивач відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 25.12.2001 року є власником земельної ділянки по АДРЕСА_2

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру 02.12.2016 року проведена державна реєстрація згаданої земельної ділянки (а.с.41-42).

Суміжна земельна ділянка на праві приватної власності відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі Рішення сесії Свалявської міської ради від 10.12.2009 року належала ОСОБА_5 (а.с.4-5).

11.11.2011 року ОСОБА_5 уклала нотаріально посвідчений договір дарування земельної ділянки, унаслідок якого власником такої стала її донька - ОСОБА_2

Відповідно до опису меж земельної ділянки до даного державного акту, землі від "Г" до "А" зазначені як землі загального користування (а.с.5 на звороті).

За даними акту погодження меж земельної ділянки з суміжними землевласниками та землекористувачами № 16-167с-тд від 22.08.2016 року вищезгадані землі від "Г" до "А" зазначені як: земельна ділянка гр. ОСОБА_1 Даний акт підписаний відповідачем (а.с.17).

Рішення Свалявського районного суду від 29.08.2017 року, яке набрало законної сили, встановлено відсутність землі загального користування між земельними ділянками сторін по справі. Також встановлено, що фактичні розміри земельної ділянки ОСОБА_1 відповідають розмірам земельної ділянки згідно його державного акту і безпосередньо межує з земельною ділянкою ОСОБА_2 (а.с.46-47). Причиною цього було те, що приватизована з 2001 року земельна ділянка ОСОБА_1 не була внесена до Єдиного державного кадастру.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства..

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів..

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Як вірно зазначив суд першої інстанції незазначення позивача як суміжного землевласника на час видачі державного акту про право приватної власності на земельну ділянку відповідачу саме по собі не порушує його прав, оскільки це не порушило сумісної межі між землевласниками, не зменшило площу належної ОСОБА_1 земельної ділянки, не призвело до взаємного накладення контурів земельних ділянок. Тобто таке обставина не може бути підставою для визнання недійсним державного акту.

Що стосується посилання позивача, як на підставу для задоволення позову, на те, що знаходження розташованих упритул до межі вбиральні, вигрібної ями та інших господарських будівель відповідача, які споруджені з порушенням санітарно-будівельних норм призводять до підтоплення та руйнації його домоволодіння, то це також не свідчить про незаконність державного акту відповідача. Такі обставини, у разі їх доведеності, можуть свідчити лише про створення позивачу певних перешкод у користуванні належним йому майном без позбавлення його права володіння. В таких випадках порушене право підлягає захисту шляхом пред'явлення негаторного позову, а не вимог про скасування правовстановлюючих документів позивача. Тобто, в цьому аспекті позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України, є підставою для залишення без задоволення скарги, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Свалявського районногосуду від 15 травня2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: