Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа №309/2787/15-ц

провадження №61-18332св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна,

третя особа - відділ державної виконавчої служби Хустського районного управління юстиції Закарпатської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2016 року у складі судді Лук`янової О. В. та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 07 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Готри Т. Ю., Леска В. В. та касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 07 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Готри Т. Ю., Леска В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»), приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 03 квітня 2015 року, який зареєстрований в реєстрі за № 1640 про стягнення з ОСОБА_1 , як з боржника, на користь стягувача - ПАТ КБ «Приватбанк» 181 799, 41 грн; визнати протиправними дії банку при зверненні до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. та поданні їй заяви про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та інших офіційних документів банку для вчинення нею виконавчого напису від 03 квітня 2015 року; визнати протиправними дії приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального кругу Бондар І. М. при вчиненні нею виконавчого напису від 03 квітня 2015 року (реєстровий № 1640) про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості в сумі 181 799, 41 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначав, що у червні 2015 року він отримав копію постанови головного державного виконавця ВДВС Хустського РУЮ Корнути В. В. від 08 червня 2015 року про відкриття виконавчого провадження № 47788274 по примусовому виконанню вищевказаного виконавчого напису нотаріуса, яким запропоновано стягнути з нього на користь банку заборгованість за кредитним договором № MKGWSE00000212 від 18 серпня 2006 року у загальному розмірі 180 099, 41 грн.

Вважає, що виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Бондар І. М. без будь-яких законних підстав, оскільки надані банком нотаріусу документи не підтверджують безспірності його заборгованості за кредитним договором, так як такої заборгованості взагалі не існує. Виконавчий напис вчинено на копії кредитного договору, а не на оригіналі, що є грубим порушенням вимог чинного законодавства.

Окрім цього, всупереч вимогам статті 88 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис було вчинено після спливу трьох років з моменту набуття банком права вимоги щодо повернення кредиту.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Хустського районного суду від 31 серпня 2016 року позов задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 03 квітня 2015 року, який зареєстрований в реєстрі за № 1640 та викладений на спеціальному бланку, серії НОМЕР_1 , про стягнення з ОСОБА_1 , як з боржника, на користь банку 181 799, 41 грн.

Визнано протиправними дії ПАТ КБ «Приватбанк» при зверненні до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. та поданні їй заяви про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та інших офіційних документів банку для вчинення нею на користь ПАТ КБ «Приватбанк» виконавчого напису від 03 квітня 2015 року.

Визнано протиправними дії приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. при вчиненні нею виконавчого напису від 03 квітня 2015 року (реєстровий № 1640) про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості в сумі 181 799, 41грн.

Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача судові витрати у загальному розмірі 26 248, 60 грн.

Стягнуто солідарно з відповідачів на користь представника позивача ОСОБА_2 судові витрати у загальному розмірі 21 233, 97 грн.

Стягнуто солідарно з відповідачів на користь представника позивача ОСОБА_3 судові витрати у загальному розмірі 19 612, 62 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що під час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом порушено вимоги пункту 3.1 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, статті 88 Закону України «Про нотаріат», оскільки для вчинення виконавчого напису банк не надав нотаріусу належних документів, які б підтверджували безспірність заборгованості. До того ж виконавчий напис вчинено після спливу встановленого законом трирічного строку для звернення банку з вимогами про стягнення заборгованості до боржника, який сплинув ще 18 серпня 2012 року.

Окрім цього, відповідачі не врахували, що станом на 03 квітня 2015 року до відома позивача не було доведено про наявність заборгованості, так як письмові вимоги про усунення порушень надіслані йому лише 01 квітня 2016 року.

З огляду на викладене, місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та солідарного стягнення з відповідачів судових витрат на користь позивача та його представників.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 07 грудня 2016 року рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2016 року в частині стягнення судових витрат скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» та приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. на користь ОСОБА_1 по 124, 30 грн витрат по оплаті судового збору та по 20 000, 00 грн понесених витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, з кожного.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» та приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни на користь представника позивача ОСОБА_2 по 3 042, 19 грн витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту, по 2 692 грн добових та по 322, 50 грн у зв`язку із найманням житла, з кожного.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині розподілу судових витрат і ухвалюючи в цій частині нове, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів у рівних частках на користь позивача судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 248, 60 грн та 40 000 грн витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката в суді першої та апеляційної інстанцій, та на користь представника позивача адвоката Грабара М. Ф. 5 188, 58 грн витрат, пов`язаних з його переїздом до іншого населеного пункту, 5 384 грн добових при розгляді справи судом першої інстанції та 1 540, 78 грн у зв`язку із явкою до суду апеляційної інстанції, оскільки ці витрати підтверджені документально.

Водночас підстав для стягнення на користь адвоката ОСОБА_2 компенсації за відрив від звичайних занять суд апеляційної інстанції не вбачав, так як надання правової допомоги адвокатом не є відривом його від звичайних занять, а є його професійною діяльністю.

Окрім цього, оскільки матеріалами справи не доведено, що здійснюючи повноваження представника позивача, ОСОБА_3 понесла витрати, пов`язані у зв`язку із явкою до суду, апеляційний суд не знайшов підстав для відшкодування їй цих витрат.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг

У січні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 07 грудня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів про те, що вимоги банку не є безспірними помилкові, оскільки на момент звернення банку до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису між сторонами не існувало жодного спору. Здійснюючи висновок про ненадання банком оригіналу договору нотаріусу для вчинення виконавчого напису, суди керувалися виключно припущеннями позивача і при цьому не взяли до уваги письмові пояснення нотаріуса, в яких вона підтверджувала факт надання їй оригіналу договору.

Окрім цього вважає безпідставним стягнення з банку на користь позивача та його представника судових витрат, так як ухвалу про допуск до участі у справі представника позивача ОСОБА_4 місцевий суд не постановляв та відсутні докази оплати його послуг позивачем.

У лютому 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив змінити рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 07 грудня 2016 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат у справі.

В обґрунтування касаційної скарги зазначив, що апеляційний суд безпідставно зменшив суму стягнутих з відповідачів на його користь документально підтверджених судових витрат, пов`язаних з його явкою до місцевого суду, та не в повному обсязі присудив йому понесені ним витрати, пов`язані з явкою до суду апеляційної інстанції.

Також вважає необґрунтованою відмову апеляційного суду у відшкодуванні судових витрат представнику позивача ОСОБА_3 , яка брала участь у процесі розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, про що в матеріалах справи містяться належні та допустимі докази, які апеляційний суд жодними чином не оцінив.

Від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшли заперечення на касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк», в яких він просить залишити її без задоволення.

Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. надіслала до суду касаційної інстанції заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , та просила залишити її без задоволення, а касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк»,а ухвалою від 06 березня 2017 року - за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 .

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 квітня 2018 року справу № 309/2787/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 03 квітня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 1640, з пропозицією стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 181 799, 41 грн, які є його боргом за кредитним договором № МKGWSE00000212 від 18 серпня 2006 року, укладеним між ним та ПАТ КБ «Приватбанк», та складаються з залишку заборгованості за кредитом у розмірі 8 382, 65 грн, заборгованості по відсоткам у сумі 57 484, 46 грн, комісії у розмірі 2 250, 00 грн, пені у розмірі 111 982, 30 грн та витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису у сумі 1700, 00 грн.

Строк, за який проводиться стягнення, становить 8 років 6 місяців 8 днів, а саме з 18 серпня 2006 року по 26 лютого 2015 року.

На підставі цього виконавчого напису державним виконавцем ВДВС Хустського РУЮ 08 червня 2015 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року (далі - Перелік документів).

Згідно з пунктом 2 Переліку документів для одержання виконавчого напису додаються оригінал кредитного договору та засвідчена виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Відповідно до пункту 3.1. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України №296/5 22 лютого 2012 року, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Як встановлено судами, строк, за який проводиться стягнення на підставі спірного виконавчого напису, становить 8 років 6 місяців 8 днів, а саме з 18 серпня 2006 року по 26 лютого 2015 року, тоді як строк дії кредитного договору № МKGWSE00000212 від 18 серпня 2006 рокузакінчився 18 серпня 2009 року, тобто трирічний строк для звернення відповідача з вимогами до боржника сплинув ще 18 серпня 2012 року.

Встановлено також, що для вчинення виконавчого напису банком було надано виписку з рахунку боржника щодо наявності грошового зобов`язання по тілу кредиту, відсотках, комісії та пені. При цьому документів, які б встановлювали прострочення ОСОБА_1 виконання зобов`язання, містили б розрахунки по прострочених відсотках, комісії та пені з урахуванням днів прострочення, а також сум внесених боржником коштів на погашення відсотків по кредиту банком нотаріусу надано не було.

Таким чином, встановивши, що під час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом не було дотримано вимоги статті 88 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки належних документів, які б підтверджували безспірність заборгованості нотаріусу надано не було, та виконавчий напис вчинено після закінчення трирічного строку для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, суди дійшли правильного висновку про задоволення позову.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Щодо доводів касаційних скарг ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 у частині розподілу судових витрат колегія суддів зазначає наступне.

За правилами частини першої, пункту 2 частини третьої статті 79 ЦПК України 2004 року, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, зокрема належать витрати на правову допомогу, витрати сторін та їх представників, що пов`язані з явкою до суду.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 84 ЦПК України 2004 року витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно зі статтею 85 ЦПК України 2004 року витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини першої статті 88 ЦПК України 2004 року стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який був чинним на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Як вбачається з матеріалів справи, правова допомога у судах попередніх інстанцій надавалася позивачу адвокатом Грабаром М. Ф. на підставі укладених між ними договору про надання правової (юридичної) допомоги (адвокатських послуг) № 06/15-ЦС від 17 червня 2015 року та додаткової угоди до нього від 20 жовтня 2016 року. Також інтереси позивача у судах представляла ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності від 18 листопада 2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С. І. за № 9788.

Змінюючи розподіл судових витрат між сторонами та стягуючи на користь позивача судові витрати у загальному розмірі 40 248, 60 грн (з яких 243, 60 грн сплаченого судового збору, 26 000 грн витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката у суді першої інстанції, та 14 000 грн витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката у суді апеляційної інстанції), а на користь представника позивача - адвоката Грабара М. Ф. у загальній сумі 12 113, 38 грн (з яких 6 084, 38 грн витрат, пов`язаних з його переїздом до іншого населеного пункту, 5 384 грн добових та 645 грн витрат, пов`язаних з найманням житла), апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для їх відшкодування, оскільки такі витрати документально підтверджені позивачем і його представником ОСОБА_2 та їх розмір не перевищує встановлений законом граничний розмір їх компенсації.

При цьому, обґрунтованою є відмова апеляційного суду у стягненні на користь представника позивача - адвоката Грабара М. Ф. заявленої ним компенсації за відрив від звичайних занять, з огляду на те, що надання правової допомоги адвокатом не є відривом від звичайних занять, а є його професійною діяльністю.

Окрім цього, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для відшкодування ОСОБА_3 витрат, пов`язаних з її явкою до суду, так як матеріалами справи підтверджено, що вона зареєстрована в м. Хуст Закарпатської області, у численних клопотаннях, поданих до суду вказувала, що вона проживає в м. Хуст Закарпатської області, про зміну місця свого проживання відповідно до положень статті 77 ЦПК України 2004 року суд не повідомляла, а отже, відмовляючи їй у відшкодуванні цих витрат, апеляційний суд обґрунтовано виходив з недоведеності того, що здійснюючи повноваження представника ОСОБА_3 понесла витрати у зв`язку із явкою до суду.

Оскільки зменшуючи розмір судових витрат у цій справі, суд апеляційної інстанції правильно з`ясував їх склад і розмір та з урахуванням встановлених обставин ухвалив законне і справедливе рішення про їх часткове відшкодування позивачу та його представнику ОСОБА_2 , а доводи заявників вказаних висновків апеляційного суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2016 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Оскільки касаційні скарги залишені без задоволення, відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2016 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов