ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 грудня 2019 року

м. Харків

справа № 644/7911/18

провадження № 22-ц/818/3198/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

позивач - ОСОБА_2 ,

позивач - ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4 ,

третя особа - Відділ реєстрації місця проживання в Індустріальному районі м. Харкова,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2019 року в складі судді Бабенка Ю.П.,

у с т а н о в и в :

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа - Відділ реєстрації місця проживання в Індустріальному районі м. Харкова, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що вони є власниками кв. АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 зареєстрований у вказаному житлі, однак з серпня 2016 року в квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує, житлом не цікавиться. Зазначають, що у зв`язку з його реєстрацією у спірній квартирі вони не можуть оформити субсидію та змушені сплачувати комунальні платежі за відповідача, місце перебування якого їм невідомо. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у кв. АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами не доведено поважність причини непроживання відповідача у спірній квартирі. Крім того, позов пред`явлено з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК України та 405 ЦК України, які є взаємовиключними.

14 травня 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заочне рішення суду першої інстанції ухвалено за наявності доказів непроживання ОСОБА_4 в даній квартирі з серпня 2016 року без поважних причин. На підтвердження цих обставин вони надали належні та допустимі докази, які суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 липня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відкликання апеляційної скарги на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2019 року. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на зазначене заочне рішення суду першої інстанції повернуто апелянтам.

Відповідач та Відділ реєстрації місця проживання в Індустріальному районі м. Харковарішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦКУ України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Матеріалами справи встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 26 березня 1999 року реєстраційний номер 7-99-139732, виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради (№22785).

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі який розірвано 15 жовтня 1996 році, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 601.

14 серпня 2008 року між власниками вказаної квартири було укладено Договір про уточнення ідеальних часток, відповідно до якого сторонами було узгоджено, що кожному з них належить по ј частині кв. АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського округу Зубаревим І.Ю. за реєстраційним № 5990.

Відповідно до договору дарування від 15 серпня 2008 року ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_3 належну йому ј частину кв. АДРЕСА_1 .

На теперішній час спірна квартира належить на праві спільної часткової власності позивачам по справі.

Відповідно до листа начальника Індустріального ВП ГУНП в Харківській області від 12 вересня 2018 року № 89аз/119-66/01 відповідач із заявами чи повідомленнями щодо перешкоджання користування житлом не звертався.

Відповідно до листа заступника начальника Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України від 14 вересня 2018 року № 22/2.5-11350-7-18 ОСОБА_4 в установах виконання покарань не утримається.

Актом, складеним сусідами від 28 вересня 2018 року, встановлено, що відповідач у квартирі не проживає з 2016 року, відсутнє його спальне місце, речі.

ОСОБА_4 не звертався до Комунального підприємства «Жилкомсервіс» із заявами про бронювання або збереження за ним права користування квартирою АДРЕСА_1 (лист Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 22 березня 2019 року № Б-27).

Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініки № 9» Харківської міської ради від 04 квітня 2019 року № 633 у медичному закладі амбулаторна карта хворого ОСОБА_4 відсутня, декларація про вільний вибір лікаря не укладена, інша медична документація відсутня, отже відповідач за місцем реєстрації за медичною допомогою не звертався.

Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 22 березня 2019 року № Б-27 відомостей про перетинання ОСОБА_4 державного кордону України не виявлено.

Відповідно до листа Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради від 12 травня 2019 року № 10-29/2726/4-01/19 з 2008 року по теперішній час відсутня інформація щодо призначення ОСОБА_4 опікуном чи піклувальником будь-кого, а також встановлення відносно зазначеної особи опіки або піклування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь - яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз положень глави 32 ЦПК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочності володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Оскільки відповідач спільним побутом з позивачами не пов`язаний, тому його право користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припиненим за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 стаття 376 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

При поданні апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір в розмірі 1152 грн 60 коп., що документально підтверджено оригіналом платіжного доручення (квитанцією) від 11 травня 2019 року № 22 (а. с. 106).

На підставі норм статті 141 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1152 грн 60 коп.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2019 року - скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим привішенням у кв. АДРЕСА_1 .

Зняти ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання в кв. АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1152 грн 60 коп. (одна тисяча сто п`ятдесят дві грн 40 коп.).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова