Житомирський апеляційний суд
Справа №289/1776/17 Головуючий у 1-й інст. Данилюк О.С.
Категорія 46 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №289/1776/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб - Будинкоуправління №9 Макарівської КЕЧ району Міністерства Оборони України, Городоцької селищної ради Радомишльського району Житомирської області, про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 28 січня 2019 року,яке ухвалено суддею Данилюк О.С. в смт Брусилів

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1 та зняти її з реєстраційного обліку у вказаній квартирі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 05 червня 1985 року згідно ордеру НОМЕР_1 отримав квартиру АДРЕСА_1, в якій проживає на умовах договору найму на даний час. Міністерство оборони України є власником квартири, яка знаходиться на балансі Будинкоуправління №9 Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району. В приміщенні квартири позивач проживає сам, однак зареєстрованих осіб значиться 4 особи: колишня дружина - ОСОБА_3, донька та онука. Позивач одноособово здійснює догляд за вказаною квартирою та сплачує житлово-комунальні послуги. При цьому зазначив, що дружина ОСОБА_3, після розірвання шлюбу в 2015 році, переїхала проживати в АДРЕСА_1, де і мешкає на даний час. У зв'язку з тим, що відповідач у спірній квартирі не проживає понад шість місяців, не сплачує рахунки за користування жилим приміщенням, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участь у спільному побуті, не є членом сім'ї ОСОБА_2, просив визнати відповідача такою, що втратила право користування даною квартирою.

Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 30 листопада 2018 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 щодо зобов'язання Городоцьку селищну раду Радомишльського району Житомирської області зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку в спірній квартирі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову в даній частині.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 28 січня 2019 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 28 січня 2019 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано те, що позивачем було підтверджено той факт, що у 2017 році він змінив замок у спірній квартирі та не надав ключі апелянту. В свою чергу, відсутність спілкування між сторонами пов'язана з фактом вчинення насилля позивачем відносно своєї колишньої дружини. Крім того, апелянт зазначає, що у спірному житлі залишились її особисті речі, які вона не мала змоги забрати, оскільки не могла потрапити до квартири. Вважає, що суд першої інстанції не дослідив належним чином, з яких саме причин апелянт не проживала тривалий час у спірній квартирі.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечив. Правом на подачу відзиву не скористався.

Представник третьої особи при розгляді справи покладається на розсуд суду.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 є квартиронаймачем житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1, яке отримав на підставі ордеру № 21/23, виданого Міністерством оборони СРСР 05.06.1985 р. (а.с.10).

Згідно рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 24.12.2015 р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.9).

Згідно довідки № 679 від 28.09.2017 р., виданої Будинкоуправлінням № 9, ОСОБА_2 проживає один за адресою: АДРЕСА_1. За вказаною адресою зареєстровані: позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, його колишня дружина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, дочка -ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, онука - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.8)

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеного 02.10.2017 р. депутатом Городецької селищної ради Радомишльського району Житомирської області Скляровим В.В., з 01 січня 2016 року в квартирі АДРЕСА_1 проживає лише ОСОБА_2, заборгованості за комунальні послуги не має (а.с.14).

Як вбачається зі змісту акту про непроживання особи за місцем реєстрації, який складений також депутатом Городецької селищної ради Радомишльського району Житомирської області Скляровим В.В. 28.11.2018 р, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, за місцем реєстрації в АДРЕСА_1 не проживає з грудня 2015 року (а.с.95).

Задовольняючи позовні вимоги та ухвалюючи рішення про визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що остання без поважних причин не проживає у спірній квартирі понад встановлені ст. 71 ЖК України строки.

Проте такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного.

Згідно ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до положень ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності особи понад встановлених строків, здійснюється в судовому порядку (ст. 72 ЖК України).

Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування житловим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Якщо така особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутній понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають питання щодо терміну його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Під час розгляду справи було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є колишньою дружиною позивача та з поважних причин не проживає у спірному помешканні, оскільки змушена була переїхати до іншого місця проживання, так як між сторонами виникли неприязні стосунки, колишній чоловік застосовував до відповідача фізичне насилля і перешкоджає користуватися вказаним житлом, змінивши у 2017 році замок на вхідних дверях квартири. Вказані обставини підтверджуються показами свідка ОСОБА_7, яка була допитана в судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи. При цьому апеляційний суд, з урахуванням положень ч.3 ст. 367 ЦПК України, задовольнив клопотання відповідача про допит даного свідка, через неможливість забезпечити його явку в судове засідання суду першої інстанції в зв'язку з хворобою відповідача, про що в суді першої інстанції вона надавала відповідні докази. Також відповідач на даний час іншим житлом не забезпечена.

Крім того, під час апеляційного розгляду справи позивач не заперечував наявності між сторонами неприязних стосунків, застосування до відповідача фізичного насилля, а також заміни замка на вхідних дверях квартири у 2017 році.

Покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які були допитані в суді першої інстанції, акти від 02.10.2017 р. та від 28.11.2018 р, які складені депутатом Городецької селищної ради Радомишльського району Житомирської області Скляровим В.В., не свідчать про відсутність поважних причин, з яких відповідач не проживає в спірному помешканні.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Так, ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідача.

Разом з тим, позивачем не надано суду жодних доказів щодо порушення відповідачем його прав та законних інтересів.

Відповідно до ч.1 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях

Враховуючи, що під час розгляду справи були встановлені поважні причини, з яких відповідач ОСОБА_3 не проживає в спірному житлі понад встановлений ст.71 ЖК України строк, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовуз вищенаведених підстав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сума понесених судових витрат за подання апеляційної скарги в розмірі 960 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргуОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 28 січня 2019 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 960 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2019 року.

Головуючий Судді