Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 489/1908/16-ц

провадження № 61-36086св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя - доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Шаманської Н. О., Данилової О. О., Лівінського І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за відсотками за кредитним договором № SME0005310 від 02 листопада 2007 року у розмірі 588 877, 59 грн та за кредитним договором № SME0005310-1 від 14 травня 2009 року в розмірі 16 487, 50 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 02 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № SME0005310, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 51 000, 00 дол. США зі сплатою 14,5% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, строком на 84 місяці.

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № SME0005310/3.

14 травня 2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № SME0005310-1, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 38 520, 29 грн на строк 33 місяці зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 23,0% річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 14 травня 2009 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № SME0005310/2-1.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитними договорами утворилася заборгованість та рішеннями Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» від 05 липня 2010 року та 24 лютого 2011 року з відповідачів на користь ПАТ «Альфа-Банк» було стягнуто 35 451, 93 грн та 409 902, 13 грн заборгованості за кредитними договорами № SME00053110-1 від 14 травня 2009 року та № SME0005310/2-1 від 02 листопада 2007 року відповідно.

Однак, вказана заборгованість відповідачами не погашена, тому станом на 25 березня 2016 року утворилась заборгованість попроцентам за кредитами.

Враховуючи наведене, ПАТ «Альфа-Банк» просило позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Проте, оскільки через невиконання боржниками умов кредитних договорів, банк використав своє право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитними договорами, надіславши їм про це повідомлення, а пізніше звернувшись до постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» , яким були ухвалені рішення № 551-8/109/11 від 24 лютого 2011 року та № 1512-4/151/10 від 05 липня 2010 року про стягнення заборгованості за кредитними договорами, строк виконання основного зобов`язання було змінено банком.

Останні платежі за двома кредитними договорами було здійснено відповідачами 05 квітня 2011 року та 29 червня 2010 року.

Отже, звернувшись до суду в квітні 2016 року позивач пропустив строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості по процентам за кредитними договорами.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2016 року в частині відмови у задоволенні вимог до ОСОБА_1 скасовано та ухвалене в цій частині нове рішення.

Позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» 60 173, 08 грн заборгованості за кредитним договором № SME0005310 від 02 листопада 2007 року та 5 828, 83 грн заборгованості за кредитним договором № SME0005310-1 від 14 травня 2009 року.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2016 року залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду обґрунтоване тим, що оскільки за умовами договору погашення процентів по кредиту повинно здійснюватись позичальником кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань.

Звернувшись до суду в квітні 2016 року позивач має право на отримання процентів за користування кредитом за період з 12 квітня 2013 року по 12 квітня 2016 року з боржника та з 12 листопада 2015 по 12 квітня 2016 року з поручителя.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № SME0005310 від 02 листопада 2007 року, заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 12 квітня 2013 року по 25 березня 2016 року становить 2 287, 95 дол. США, що на час звернення до суду еквівалентно 60 173, 08 грн, враховуючи те, що з 23 липня 2014 року заборгованість по процентам за користування кредитом Банком не нарахована.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № SME0005310-1 від 14 травня 2009 року заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 12 квітня 2013 року по 25 березня 2016 року становить 5 828, 83 грн, при цьому з 26 травня 2014 року заборгованість по процентам за користування кредитом Банком не нарахована.

Відмовляючи у задоволенні позову до позичальника ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що останній платіж відповідачів за двома кредитними договорами було здійснено 05 квітня 2011 року та 29 червня 2010 року, а тому звернувшись до суду у квітні 2016 року позивач пропустив строк звернення до суду.

Однак, суд не звернув належної уваги на наданий позивачем розрахунок заборгованостістаном на 25 березня 2016 року, згідноз яким останнім нараховані щомісячні проценти за користування кредитними коштами відповідно до пункту 1.1. кредитних договорів, до яких строк позовної давності про стягнення їх з боржника не пропущено.

Що стосується стягнення процентів з поручителя, то колегія суддів вважала, що порука припинилася відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки кредитор протягом шести місяців від настання виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого 2017 року та залишити в силі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2016 року.

В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов договору щодо повернення кредиту банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши їм письмові вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту та відсотків протягом п'яти календарних днів з дати отримання вимог.

У випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом та комісії, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відтак, оскільки відповідачем було здійснено останній платіж за кредитним договором № SME0005310-1 05 квітня 2011 року, а за кредитним договором № SME0005310 - 29 червня 2010 року, банк звернувся з позовом 28 квітня 2016 року, він пропустив позовну давність, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги не містять посилань на незаконність рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого 2017 в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , а тому рішення в цій частині в касаційному порядку не переглядається.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 липня 2018 року справу № 489/1908/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 02 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», укладено кредитний договір № SME0005310, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит на споживчі цілі на строк 84 місяці у розмірі 51 000,00 дол. США зі сплатою відсотків в розмірі 14,5 % річних за користування кредитом. Кінцевий термін повернення кредиту - 01 листопада 2014 року.

Відповідно до пункту5. 5 кредитного договору позичальник зобов`язується забезпечити своєчасне повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, сплату комісій, у порядку та строки встановлені цим договором.

В подальшому між сторонами були укладені додаткові угоди до кредитного Договору № SME0005310 від 02 листопада 2007 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № SME0005310 від 02 листопада 2007 рокуміж ОСОБА_2 та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», був укладений договір поруки № SME0005310/3.

Відповідно до пункту2.1 договору поруки у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором у повному обсязі зобов`язань передбачених кредитним договором.

14 травня 2009 рокуміж ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», був укладений кредитний договір № SME0005310-1, відповідно до якого відповідач отримав кредит на часткове погашення заборгованості за кредитним договором № SME0005310 від 02 листопада 2007 року на строк 33 місяці у розмірі 38 520, 29 грн зі сплатою відсотків за його використання в розмірі 23,00 % річних.

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № SME0005310-1 від 14 травня 2009 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», був укладений договір поруки № SME0005310/2-1, за умовами якого поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором у повному обсязі за виконання зобов`язань, передбачених кредитним договором.

Однак, в порушення умов, передбачених кредитними договорами, відповідачі грошові зобов`язання перед кредитодавцем належним чином не виконували, внаслідок чого виникла заборгованість.

Рішенням постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» № 551-8/109/11 від 24лютого 2011 року з відповідачів було стягнуто заборгованість за кредитним договором № SME0005310 від 02 листопада 2007 рокуу розмірі 409 902, 13 грн, а саме: 345 939, 10 грн - заборгованість за кредитом, 28 233, 14 грн - заборгованість за нарахованими відсотками, 35 729, 89 грн - пеня.

Оскільки зазначене рішення третейського суду не було звернуто до примусовоговиконання та заборгованість відповідачами не погашена, банк продовжив нараховувати проценти за користування кредитом, розмір яких станом на 25 березня 2016 року становить 588 877, 59 грн.

Рішенням постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» № 1512-4/151/10 від 05липня 2010 року з відповідачів було стягнуто заборгованість за кредитним договором № SME0005310-1 від 14 травня 2009 року у розмірі 34 451, 91 грн, а саме: 29 344, 07 грн - заборгованість за кредитом, 37, 50 грн - заборгованість за нарахованими відсотками, 6 070, 36 грн - пеня.

Вказане рішення третейського суду також не звернуто до примусового виконання, відтак розмір процентів за користування кредитними коштами, нарахований ПАТ «Альфа-Банк» станом на 25 березня 2016 року, становить 16 487, 50 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку (пеню) припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

Такий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Відтак, оскільки ПАТ «Альфа-Банк» у червні 2010 року та лютому 2011 року звернулося до Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадвській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» з позовами до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами №SME0005310-1 від 14 травня 2009 року та № SME0005310 від 02 листопада 2007 року відповідно, строк повернення неохопленої попередніми періодами заборгованості за кредитним договором вважається таким, що настав, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинився.

Отже, ПАТ «Альфа-Банк» використало у 2010 та 2011 році своє право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, проте банк з такими вимогами до ОСОБА_1 не звертався.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем позовної давності. Проте виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18).

Отже, вищенаведені норми дають підстави зробити висновок про те, що у зв'язку з тим, що після звернення банку з позовами про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків його право на нарахування передбачених договорами процентів за кредитами припинилося, позовні вимоги про стягнення заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитами підлягають залишенню без задоволення з підстав, наведених у постанові, а не з підстав, викладених у рішенні суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення апеляційного суду в оскарженій частині скасувати, рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_1 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого 2017 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2016 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

СуддіВ. М. Ігнатенко С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов