КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2019 року

м. Київ

справа №761/11905/17

провадження № 22-ц/824/14677/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк А.В.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

відповідач - ОСОБА_1

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОМО-ГУД АФК»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргувідповідача ОСОБА_1

на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року у складі судді Осаулова А.А.

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОМО-ГУД АФК» про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Сафір Ф.О. звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором №б/н від 16 січня 2014 року у розмірі 52 436,92 грн та судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 16 січня 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ПРОМО-ГУД АФК» було укладено Договір банківського обслуговування №б/н, відповідно до умов якого позичальник приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті банку, та взяв на себе зобов`язання виконувати умови договору. Відповідно до умов згаданого договору позичальнику було відкрито в ПАТ КБ «Приватбанк» поточний рахунок № НОМЕР_1 .

Вказав, що свої зобов`язання за договором позивач виконав у повному обсязі, надавши ТОВ «ПРОМО-ГУД АФК» кредитний ліміт у розмірі 25 000 грн.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним кредитним договором, 17 квітня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» з ОСОБА_1 укладено договір поруки №РОR43, відповідно до умов якого остання зобов`язалася відповідати за своєчасне та повне виконання ТОВ «ПРОМО-ГУД АФК» зобов`язань, які виникають з договору банківського обслуговування №Б/Н від 16 січня 2014 року.

Посилався на те, що позичальник свої зобов`язання в частині повної та своєчасної сплати кредитних платежів систематично порушує та не виконує, внаслідок чого, станом на 05 січня 2017 року утворилась заборгованість за кредитним договором перед позивачем, яка становить 52 436,92 грн та складається з: заборгованість за кредитом - 22 203,86 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 16 608,48 грн; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 10 799,75 грн, заборгованість по комісії за користуванням кредитом - 2 824,83 грн.

Виходячи з викладеного, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 рокупозов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі - 52 436,92 грн, судовий збір у розмірі 1 600 грн та витрати за публікацію оголошення в газеті у розмірі 1 260 грн.

У червні 2019 року представник відповідача ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення, яку ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2019 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням, 27 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що відповідачне була належним чином повідомлена про розгляд справи, в матеріалах справи відсутні будь-які докази про виклик ОСОБА_1 в судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, судові повістки та інші процесуальні документи по справі відповідач не отримувала, оскільки за адресою, зазначеною в позовній заяві не проживала.

Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що з ТОВ «Промо-Гуд АФК» було стягнуто заборгованість до прийняття рішення у даній справі, оскільки ТОВ «Промо-Гуд АФК» залучено до участі у справі в якості третьої особи, а не відповідача.

Зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано положення статей 559 та 1050 ЦК України щодо строку пред`явлення кредитором вимог до поручителя, а також права нараховувати проценти за кредитним договором, справу розглянуто поверхнево, не перевірено та не надано належної оцінки доказам.

Звертає увагу на те, що судом також залишено поза увагою явно завищений розмір нарахованих позивачем відсотків, не встановлено наявності підстав для стягнення заборгованості за комісією, також як і не встановлено період нарахування пені та на яку суму заборгованості вона нараховувалась.

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «ВІ ДЖІ ЕС КОРПОРЕЙШН» належним чином не виконувало свої зобов`язання за договором банківського обслуговування №б/н від 16 січня 2014 року щодо своєчасного погашення кредиту та сплати процентів за його користування, а тому позивач має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за його користування з ОСОБА_1 , як з поручителя.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, вказаним вимогам рішення суду не відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі заяви ТОВ «ВІ ДЖІ ЕС КОРПОРЕЙШН» (нині - ТОВ «ПРОМО-ГУД АФК») 16 січня 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ВІ ДЖІ ЕС КОРПОРЕЙШН» було укладено Договір про надання банківських послуг, який складається із заяви відповідача, Умов і правил надання банківських послуг та Тарифів Банку. При цьому, Умови та правила надання банківських послуг встановлені банком в стандартизованій формі, не потребують їх підписання з боку позичальника. Третя особа підписавши заяву про надання банківських послуг приєдналась до стандартизованої форми Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до умов указаного договору 16 січня 2014 року позичальнику було відкрито в ПАТ КБ «ПриватБанк» поточний рахунок № НОМЕР_1 .

Згідно п.3.2.1.1.3. Умов та правил надання банківських послуг, кредит надається в обмін на зобов`язання Клієнта щодо його повернення, сплати процентів і винагороди.

Отже, ТОВ «ВІ ДЖІ ЕС КОРПОРЕЙШН» взяло на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування у встановлені строки.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною першою ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справа та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи убачається та не заперечується ОСОБА_1 , що позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, а ТОВ «ВІ ДЖІ ЕС КОРПОРЕЙШН», усупереч умовам кредитного договору, не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 2 статті 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (стаття 530 ЦК України).

Частиною 1 ст. 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Таким чином, третя особа, не сплативши у вказаний в договорі строк кредит, порушив вимоги статті 530 ЦК України, що призвело до утворення заборгованості.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, розмір заборгованості станом на 05 січня 2017 року становить 52 436,92 грн та складається з: заборгованість за кредитом - 22 203,86 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 16 608,48 грн; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 10 799,75 грн, заборгованість по комісії за користуванням кредитом - 2 824,83 грн.

З метою забезпечення виконання боржником зобов`язань за договором банківського обслуговування, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 17 квітня 2015 року укладено договір поруки № РОR43, згідно п.1.1. якого предметом договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «ВІ ДЖІ ЕС КОРПОРЕЙШН» зобов`язань за угодами-приєднаннями.

Відповідно до п.1.2 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за «Угодою 1 та Угодою 2» в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Згідно цього пункту поручитель відповідає перед кредитором всіма власними коштами та майном, яке належить йому на праві власності.

Окрім того, п. 2.1.2. цього договору передбачено, що у випадку невиконання боржником якого-небудь зобов`язання, передбаченого п. 1.1. цього Договору, кредитор має право направити поручителю вимогу із зазначенням невиконаного(их) зобов`язання(нь). Не направлення кредитором вказаної вимоги не є перешкодою та не позбавляє права кредитора звернутися до суду з вимогою виконати взяті на себе поручителем зобов`язання або вимагати від поручителя виконання взятих на себе зобов`язань іншими способами. Поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник у випадку невиконання боржником зобов`язань за «Угодою 1 і/або Угодою 2», незалежно від факту направлення чи не направлення кредитором поручителю передбаченої даним пунктом вимоги.

29 серпня 2016 року позивачем було направлено на адресу ТОВ «ПРОМО-ГУД АФК» та ОСОБА_1 претензію, в якій банк просив негайно погасити прострочену заборгованість за кредитним договором у повному обсязі, проте такі вимоги виконані не були, у зв`язку з чим представник позивача 03 квітня 2017 року звернувся до суду.

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати саме по собі.

Одним із видів акцесорного зобов`язання є порука.

Відповідно до частин першої та третьої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Згідно з частиною першою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Підстави припинення поруки наведені у статті 559 ЦК України.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

З огляду на викладені законодавчі приписи порука є строковим зобов`язанням, і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов`язання за договором поруки у зв`язку з припиненням такого зобов`язання поручителя.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 2523/1543/2012-ц.

Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Пунктом 3.2.1.6.1. Витягу з умов та правил надання банківських послуг установлено, що цей договір, а саме, обслуговування кредитного ліміту на поточному рахунку клієнта, набирає чинності з моменту надання клієнтом розрахункових документів на використання ліміту у межах зазначених у них сум, та діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за цим договором.

Зі змісту договору поруки № РОR43 від 17 квітня 2015 року убачається, що сторонами не погоджено строку дії поруки.

Отже, пред`явивши вимогу 29 серпня 2016 року про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому початок передбаченого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку слід обраховувати саме з 29 серпня 2016 року.

При цьому, з позовом банк звернувся 04 квітня 2017 року, таким чином пропустивши передбачений статтею 559 ЦК України шестимісячний строк, який є преклюзивним, тобто після припинення поруки ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Частино першої статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно вимог статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на зазначене, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, наведених норм права не врахував, не встановив з якого часу у банка виникло право вимоги до відповідача, як до поручителя, залишив поза увагою наявність у матеріалах справи претензій, направлених, зокрема, ОСОБА_1 , що призвело до неправильного вирішення справи та ухвалення рішення, яке не відповідає вимогами статті 263 ЦПК України.

Окрім того, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилалася на неналежне її повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Нормами пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно з положеннями частини першої статті 158 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини третьої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою.

Згідно із частиною четвертою вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Відповідно до частини п`ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, яка була чинною на момент розгляду справи) судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

На підставі статті 224 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення) суд до постановлення ухвали про заочний розгляд справи обов`язково повинен перевірити факт повідомлення відповідача належним чином про час і місце судового засідання. Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи повинно проводитися відповідно до вимог статей 74-76 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення).

При цьому в матеріалах справи повинні бути належні докази такого повідомлення. Якщо відповідні докази відсутні, то відповідач не може вважатися повідомленим належним чином, і підстав для заочного розгляду справи не існує.

Відповідач, місце проживання (перебування чи роботи) або місцезнаходження якого невідоме, навіть після звернення до адресного бюро та органів внутрішніх справ, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. При цьому друкований орган, в якому розміщуються відповідні оголошення, визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частини 9,10 статті 74 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення).

Судом першої інстанції 13 квітня 2017 року здійснено відповідний запит до Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України у м. Києві, у відповідь на який повідомлено, що ОСОБА_1 за вказаною у запиті адресою зареєстрованою не значиться (а.с. 38).

Також у матеріалах справи міститься оголошення, опубліковане 06 червня 2017 року в газеті «Урядовий кур`єр», яким повідомлено ОСОБА_1 про розгляд справи, призначений на 03 липня 2017 року на 11 год. 00 хв.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи, що позбавило її права на участь у судовому засіданні, є необґрунтованими.

При цьому, аргументи відповідача щодо відсутності оголошення про її виклик на офіційному веб-сайті Судової влади України є безпідставними та необґрунтованими з огляду на те, що заочне рішення ухвалено 03 липня 2017 року, а отже суд діяв відповідно до норм чинного на той час цивільного процесуального закону України, яким оголошення на веб-сайті передбачено не було.

Щодо доводів апелянта про те, що ТОВ «ПРОМО-ГУД АФК» є боржником за кредитним договором, проте замість відповідача у даній справі має статус третьої особи, на увагу суду не заслуговують, оскільки вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором банком пред`явлено виключно до ОСОБА_1 , як до поручителя, яка в даній справі є відповідачем. Вказані обставини не суперечать чинному процесуальному законодавству України.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а заочне рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з АТ КБ «Приватбанк» на корись ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 247 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року - скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОМО-ГУД АФК» про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 247 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 грудня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай