ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3372/19 Справа № 202/6069/17 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 листопада 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про захист прав споживача та за зустрічним позовом публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про визнання договору банківського вкладу недійсним, встановлення нікчемності договору банківського вкладу,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк») про захист прав споживача, мотивуючи його тим, що 13 березня 2007 року мін ним та банком було укладено договір банківського вкладу «Рантьє» №2630/01/27164, за умовами якого він розмістив на депозитному рахунку 80.000 доларів США з визначеною договором процентною ставкою.

Вказував, що через неналежне виконання банком своїх зобов'язань він вимушений був звернутися до суду з позовом про стягнення суми за договором банківського вкладу.

Зазначав, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2014 року, яке набрало законної сили ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року, його позовні вимоги задоволені, стягнуто суму вкладу, основні та додаткові відсотки за ним.

Посилаючись на те, що рішення суду було виконане у повному обсязі лише 21 липня 2017 року, чим порушено його право як споживача на своєчасне отримання депозиту, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ПАТ «Кредобанк» на його користь основні та додаткові відсотки за користування банківським вкладом «Рантьє» від 13 березня 2007 року №2630/01/27164 в розмірі 17.337 доларів США 66 центів (що за офіційним курсом НБУ станом на 12 вересня 2017 року становить 450.929 грн.99 коп.); стягнути три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 01 січня 2015 року по 27 липня 2017 року у розмірі 269.995 грн. 05 коп.; стягнути інфляційні збитки з розмірі 1.500.728 грн.31 коп.; стягнути пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань у розмірі 568.519 грн.86 коп.

У жовтні 2017 року ПАТ «Кредобанк» звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про про визнання договору банківського вкладу недійсним, встановлення нікчемності договору банківського вкладу, мотивуючи його тим, що спірний правочин було вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою.

Вказували, що не було дотримано письмової форми спірного договору, оскільки він не підписаний сторонами.

Зазначали, що ОСОБА_1 взагалі не вносив жодних грошових коштів на депозитний рахунок.

Посилаючись на те, вказані вище порушення, просили суд ухвалити рішення, яким визнати договір банківського вкладу «Рантьє» №2630/01/27164 від 13 березня 2007 року недійсним та встановити його нікчемність.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Зустрічні позовні вимоги ПАТ «Кредобанк» залишені без задоволення. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач за первісним позовом ПАТ «Кредобанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким їх позовні вимоги задовольнити, а первісні позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач вже отримав депозитні кошти, жодних його прав, як споживача, вони не порушували, спірний договір є нікчемним та неукладеним, а строки позовної давності ними не пропущені.

Позивач ОСОБА_1 правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рушення суду першої інстанції скасуванню в частині первісного позову з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

У справі Zolotas проти Греції (№2)від 29 січня 2013 року Європейський суд з прав людини зазначив, що, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin I Perihan Sahin проти Туреччини, №13279/05, параграф 56, 20 жовтня 2011 року)».

Встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, що 13 березня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ «Кредобанк» був укладений договір банківського вкладу «Рантьє» №2630/01/27164.

Відповідно до умов договору ОСОБА_1 на вкладному рахунку банку були розміщені грошові кошти у розмірі 80.000 доларів США.

На виконання умов укладеного між сторонами договору банк зобов'язався нараховувати позивачеві відсотки за користування його грошовими коштами: основна процентна ставка - 5,6% річних; додаткова процентна ставка за перший рік після укладення договору - 50% від основної процентної ставки; за другий рік - 55% від основної процентної ставки; за третій та наступні роки - 60% від основної процентної ставки (а.с.13).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року та постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року, з ПАТ «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 стягнуто суму депозитного вкладу за договором банківського вкладу «Рантьє» №2630/01/27164 в розмірі 80.000 доларів США, що еквівалентно 1.204.800 грн., основні та додаткові відсотки в розмірі 54.353 долари США 45 центів, що еквівалентно 818.562 грн.96 коп., а всього 2.023.362 грн.96 коп. (по курсу НБУ станом на 02 грудня 2014 року) (а.с.14-17).

Вказане рішення суду у повному обсязі було примусово виконано державним виконавцем Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції 21 липня 2017 року (а.с.18).

Задовольняючи повністю первісні позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що його права порушені, рішення суду про стягнення грошових коштів було виконане лише 21 липня 20107 року, а тому позивачу підлягають відшкодуванню відсотки, передбачені договором, три відсотки річних за користування грошовими коштами, інфляційні збитки та пеня.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції правомірно виходив з того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що спірний договір було укладено, крім того банком виконане вказане рішення, а тому не вбачав правових підстави для визнання його недійсним та встановлення його нікчемності, взявши до уваги заяву представника позивача про пропуск строку позовної давності, обґрунтовано відмовив у його задоволенні саме по суті позовних вимог, зважаючи на його безпідставність та доводи апеляційної скарги ПАТ "Кредобанк" цього висновку не спростовують та до уваги не приймаються, є хибними та такими, що протирічать дійсним обставинам справи.

Колегія суддів звертає увагу на презумпцію правомірності правочину, яка не спростовуються доводами апеляційної скарги банку.

Таким чином колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції саме у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 щодо сум, які підлягають до стягнення на його користь у зв'язку з наступним.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525,526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18.

Вказане узгоджується також з правовим висновком Великої Палати Верховного суду, викладеним у постановах: від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження №12-14цс18), від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).

Таким чином, до стягнення з відповідача підлягає 3% річних від простроченої суми з 01 січня 2015 року (дата визначена позивачем у позові) по 21 липня 2017 року (дата виконання рішення) у розмірі 154.955 грн.15 коп., що розраховується за наступною формулою [2.023.362 грн. 96 коп. загальна сума боргу ] ? [3% процентна ставка] : 100% : 365 днів ? [932 кількість днів прострочення].

Разом з тим, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином позовні вимоги про стягнення відсотків за користування позикою у відповідності до п.3 договору банківського вкладу "Рантьє" від 13 березня 2007 року є необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Як передбачено нормами Закону України від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта.

Зважаючи на те, що позивач на депозитний рахунок поклав 80.000 доларів США, тобто грошове зобов'язання визначене саме у доларах США інфляційні збитки до стягнення на його користь не підлягають.

Колегія суддів наголошує на тому, що прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних збитків до задоволення не підлягають.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме - сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно з частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин.

Зазначені правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від від 01 червня 2016 року у справі №2558цс15 та узгоджуються з позицією наведеною Верховним Судом при розгляді цивільної справи №759/13827/15-ц у постанові від 21 лютого 2018 року.

За змістом вищенаведеної частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 1061 ЦК України, якою передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника.

За спірним договором, у яких вклад внесений у розмірі 80.000 доларів США, основна процентна ставка встановлена у розмірі 5,6% річних (вартість послуги за один рік).

З цього випливає, що вартість послуги за один день становить 0,534247% від суми вкладу (5,6 : 365) 3% вартості послуги за 932 дні за договором в іноземній валюті становить 34.318 доларів США (0,534247 х 3% х 80.000 доларів США х 932 У межах заявлених позовних вимог), що за офіційним курсом Національного банку України на 12 вересня 2017 року року, тобто день, на який позивач просив визначити розмір пені (1 долар США = 26 грн.), становить 892.268 грн.

Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня, встановлена частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у загальному розмірі 892.268 грн.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що позивні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Кредобанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 листопада 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про захист прав споживача задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 01 січня 2015 року по 21 липня 2017 року у розмірі 154.995 грн.15 коп. та 892.268 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за період з 01 січня 2015 року по 21 липня 2017 року, а усього стягнути 1.047.263 грн.15 коп. В решті позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.