ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 644/5937/18

Провадження № 22-ц/818/1069/19

13 лютого 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Піддубного Р.М., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 16 листопада 2018 року (суддя Черняк В.Г.) по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову посилалась на те, що їй на праві приватної власності, яке виникло на підставі договору дарування від 02.03.2010 р., належить квартира за адресою: АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстровані громадяни: ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які перебували у шлюбі з 2004 року по 2016 року. Позивач вказує, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 1981 року по 1992 рік, 26.05.2001 р. він придбав квартиру, в якій зареєстрував з 2004 року нову дружину. 02.03.2010 р. ОСОБА_3 подарував вищевказану квартиру Позивачу, проти чого Відповідач не заперечувала. До розірвання шлюбу ОСОБА_2 в 2014 році виїхала в невідомому напрямку, не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, про що складено акт.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явилась.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати за постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом було порушено її право на користування та розпорядження своєю власністю з боку відповідача, яка з 2014 року у квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує.

Правом на надання відзиву відповідач не скористалася.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із його недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Встановлено, що відповідно до договору дарування від 02.03.2010 р. ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Договір зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.03.2010 р.

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано дві особи: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_3 є колишнім власником квартири, щодо якої подано позовну заяву, згідно із договором купівлі-продажу від 26.05.2001 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кравченко С.В., зареєстрованого в реєстрі за №2380.

Відповідачка перебувала у шлюбі з попереднім власником квартири з 20.03.2004 р. по 04.10.2016 р. згідно із свідоцтвом про одруження та рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04.10.2016 р., та з 2004 року була зареєстрована за адресою вказаної квартири як член родини її власника ОСОБА_3

Як зазначає позивач, у 2014 році ОСОБА_2 зібрала свої речі та поїхала у невідомому напрямку.

Згідно акту, складеного сусідами позивача, ОСОБА_2 більше чотирьох років в квартирі АДРЕСА_1, не проживає, за комунальні послуги не сплачує, її особисті речі в квартирі відсутні.

Із показань свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 судом першої інстанції встановлено, що відповідачка проживала в спірній квартирі разом із ОСОБА_3 Приблизно з 2014 року ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає, причини її відсутності свідкам невідомі.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Пунктом 1 ст. 319 ЦК передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном (в даному випадку квартирою) на свій розсуд. Так, власник квартири чи будинку може надати право користування цим житлом як членам своєї родини, так і будь-яким іншим особам.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР, 1983 року, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР 1983 року. Положеннями частини другої статті 64 ЖК УРСР, 1983 року, передбачено, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2 набула право користування спірною квартирою як член сім'ї (дружина) її власника ОСОБА_3 на законних підставах та зареєструвала своє місце проживання за вищевказаною адресою.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Однак, отримавши у дар спірну квартиру та набувши право власності на неї, заперечень проти проживання в ній подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з боку позивача не було, про що свідчить їх проживання цій квартирі з 2010 по 2014 рік та наявність реєстрації за адресою спірної квартири по теперішній час.

Даних про те, на якій підставі та умовах ОСОБА_3 та ОСОБА_2 продовжували проживати у спірній квартирі після зміни її власника, матеріали справи не містять.

Крім того, ОСОБА_3 до теперішнього часу, як і ОСОБА_2 зареєстрований за вказаною адресою, питання про припинення права користування квартирою останнім позивач не порушує.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що право власності позивача є порушеним, оскільки ОСОБА_1 вимушена нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, реєстрація в квартирі ОСОБА_2 позбавляє її права на отримання соціальних пільг не підтверджено жодним доказом.

В матеріалах справи відсутні відомості про те, хто саме сплачує комунальні послуги та в яких обсягах.

Акт про не проживання ОСОБА_2 протягом 4-х років за адресою спірної квартири не є належним доказом у справі, оскільки складений мешканцями сусідніх квартир, а не компетентними органами.

Недоведеною є і відсутність ОСОБА_2 за місцем реєстрації без поважних причин та наявність у неї іншого місця проживання.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Посилання в позовній заяві на норми ст.405 ЦК України як на підставу задоволення позовних вимог є помилковим, оскільки стосується права користування житловим приміщенням членів сім'ї власника.

ОСОБА_2 членом сім'ї позивача не являється.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1. ч.1 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С.Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

Р.М.Піддубний