Провадження № 22-ц/4808/133/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

доповідача Фединяка В.Д.

суддів: Девляшевського В.А., Ясеновенко Л.В.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю ОСОБА_2 її представника ОСОБА_3

ОСОБА_4 її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на нежитлові приміщення, визнання договору дарування недійсним і застосування наслідків недійсності правочину, визнання права власності та зобов'язання передати ключі від приміщень і не чинити перешкод у користуванні, за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Івано-Франківського міського суду від 09 листопада 2018 року, ухвалене суддею Татаріновою О.А. в м. Івано-Франківську,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_6 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на нежитлові приміщення, визнання договору дарування недійсним і застосування наслідків недійсності правочину, визнання права власності та зобов'язання передати ключі від приміщень і не чинити перешкод у користуванні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що маючи намір інвестувати власні грошові кошти в сумі 2410080 грн, отримані внаслідок підприємницької діяльності ним вирішено придбати об'єкти нерухомого майна у ПАТ «КБ «Хрещатик», а саме нежитлові приміщення №№ 136-150 за адресою АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення №№ 151-165 за адресою АДРЕСА_2. ОСОБА_2 погодилась також взяти участь в даному інвестиційному проекті, а саме внести частину власних коштів в якості оплати за вказані приміщення. При цьому позивач повинен був оплатити за приміщення №№ 136-150 та №№ 151-165 - 2 410 080 грн, а відповідач за приміщення №№ 151-165 - 400 000 грн. Сторонами було вирішено укласти усний договір комісії, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов'язалась безоплатно від свого імені, але за кошти позивача придбати у ПАТ "КБ "Хрещатик" у власність вказані нежитлові приміщення і в подальшому передати їх у власність позивача. До моменту передачі майна позивач мав бути його розпорядником на підставі довіреності ОСОБА_2 На виконання зазначеного договору він особисто сплатив ПАТ "КБ "Хрещатик" кошти в сумі 2 410 080 грн як оплату за придбані нежитлові приміщення. 24 лютого 2016 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень №№136-150 та договір купівлі-продажу нежитлових приміщень №№151-165, посвідчені приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кавацюк Н.Я. відповідно за рестровими номерами № 63 та №67. Проте після спливу обумовленого строку, а саме восени 2016 року ОСОБА_2 відмовилась передати у його власність придбану на виконання договору комісії нерухомість, уклавши при цьому без його згоди 06.09.2016 року договір дарування на нежитлові приміщення №№136-150 на користь своєї матері ОСОБА_4 Просив визнати недійсними договір купівлі-продажу № 63 від 24.02.2016 року, укладений між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кавацюк Н.Я., акт приймання-передачі від 24.02.2016 року щодо нежитлових приміщень № № 136-150, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, позначених в плані літерою «А», площею 269,9 кв.м. та договір купівлі-продажу № 67 від 24.02.2016 року, укладений між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кавацюк Н.Я., акт приймання-передачі від 24.02.2016 року щодо нежитлових приміщень № № 151-165, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2, позначених в плані літерою «А», площею 269,9 кв.м. укладеними ОСОБА_2 на умовах договору комісії; визнати недійсним договір дарування нежитлових приміщень №№ 136-150, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, позначених в плані літерою «А», площею 269,9 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, укладений 06.09.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Проців Л.Я.; визнати за позивачем право власності на нежитлові приміщення №№ 136-150, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, позначених в плані літерою «А», площею 269,9 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01 та нежитлові приміщення №№ 151-165, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2, позначених в плані літерою «А», площею 269,9 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, припинивши право власності ОСОБА_2 в об'єкті № 2 та присудити відповідачці компенсацію за рахунок позивача в розмірі 400 000 грн за її частку в об'єкті № 2; зобов'язати відповідачів передати ключі від вказаних приміщень і не чинити позивачу перешкод у користуванні ними.

23 жовтня 2017 року позивач змінив позовні вимоги, просив визнати за ним право власності на нежитлові приміщення №№136-150, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, позначених у плані літерою "А", площею 269,9 кв.м.; визнати за ним право власності на нежитлові приміщення №№151-165, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, позначених у плані літерою "А", площею 269,9 кв.м.; визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договір дарування щодо нежитлових приміщень №№136-150, застосувати наслідки недійсності правочину; у решті предмет позову та позовні вимоги залишити без змін.

Заявою від 25 січня 2018 року позивач змінив підстави позову і зазначив, що оскаржувані правочини купівлі-продажу нерухомості, а також договір дарування були удавані, тобто вчинені сторонами для приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 листопада 2018 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на нежитлові приміщення, визнання договору дарування недійсним і застосування наслідків недійсності правочину, визнання права власності та зобов'язання передати ключі від приміщень і не чинити перешкод у користуванні. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду від 27 грудня 2016 року, а саме: арешт на нежитлові приміщення №№ 136-150, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, позначених у плані літерою «А», площею 269,9 кв.м, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, №№ 151-165, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, позначених у плані літерою «А», площею 269,9 кв.м, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01.

На дане рішення ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що між сторонами було обумовлено, що ОСОБА_2 на умовах договору комісії від свого імені але за кошти позивача набуде для нього право власності на зазначені об'єкти нерухомого майна і до кінця літа 2016 року буде титульним власником даних об'єктів, після чого передасть йому право власності на дані об'єкти. До моменту передачі майна позивач мав бути його розпорядником на підставі довіреності. Вказує на те, що об'єкти нерухомого майна було зареєстровано за ОСОБА_2 та відповідачкою 25.02.2016 року було посвідчено довіреність на ім»я апелянта на представництво її інтересів щодо управління і експлуатації усього її майна та передано апелянту оригінали договорів купівлі-продажу. Зазначає, що ним особисто було виконано всі грошові зобов'язання перед ПАТ «КБ «Хрещатик» з оплати за дані приміщення в сумі 2410080,00 грн, що підтверджувалося показами свідків. На думку апелянта, невірним є висновок суду про те, що наявність коштів у ОСОБА_2 підтверджується копією договору, відповідно до якого ПАТ «КБ «Хрещатик» надавав у тимчасове платне користування ОСОБА_2 індивідуальний банківський сейф, так як факт оренди індивідуального банківського сейфу не підтверджує наявність коштів. Також апелянт вказує на те, що поповнення карткового рахунку ОСОБА_2 на 719 400,00 грн та 1 388 380,00 грн здійснювалося ним його особистими коштами від її імені в день укладення договорів купівлі-продажу та внесення оплат відповідно до умов договору 24.02.2016 року. Апелянт зазначає, що доходи, які були ним офіційно задекларовані, дозволяли йому здійснити купівлю нерухомості на суму 2410080,00 грн на відміну від відповідачки, наявність грошових коштів у якої судом не встановлено. На думку апелянта, ОСОБА_2 придбаваючи нерухоме майно за його кошти, не може вважатись їх власником, так як це суперечить ст. 655 ЦК України. Покупцем за договором № 63 від 24.02.2016 року була не ОСОБА_2, а апелянт, а за договором купівлі-продажу № 67 від 24.02.2016 року апелянт та ОСОБА_2 спільно, тобто сторони з метою уникнення негативних наслідків для ОСОБА_6 приховали правочин, який вони насправді вчинили. Оскільки нежитлові приміщення №№136-150 були придбані за особисті кошти апелянта, а нежитлові приміщення №№151-165 за кошти апелянта в сумі 1 006600,00 грн та кошти ОСОБА_2 в сумі 400000,00 грн, то нежитлові приміщення №№136-150 є приватною власністю апелянта, а нежитлові приміщення №№151-165 є його та ОСОБА_2 спільним майном. Вважає, що без його згоди ОСОБА_2 не мала права розпоряджатись даним майном. Зазначає, що так як між ним та ОСОБА_4 будь які договірні відносини відсутні, він має право на звернення з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.

ОСОБА_2 29.12.2018 року подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що оскаржуване рішення є законним та обгрунтованим, ухваленим з дотриманням матеріального і процесуального права. Зазначає, що судом вірно встановлено, що між нею та ПАТ «КБ «Хрещатик» 24.02.2016 року укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень №№ 136-150 за ціною 1403480,00 грн. Згідно п.5 договору сторони підтвердили факт повного розрахунку за придбану нерухомість. Також між нею та ПАТ «КБ «Хрещатик» 24.02.2016 року укладено договір курівлі-продажу нежитлового приміщення №№ 151-165 за ціною 1406600,00 грн. Згідно п.4 договору 703300,00 грн сплачено до підписання договору, іншу частину відповідачка зобов'язувалася сплатити рівними частинами протягом 4-х місяців. Згідно довіреності від 25.02.2016 року ОСОБА_2 уповноважувала позивача представляти його інтереси, які стосуються тільки питань управління та експлуатації належного їй нерухомого майна без права його відчуження. Вказує на те, що належність їй коштів, використаних для придбання нерухомого майна підтверджується копією договору № 2661БС-1481 від 23.11.2015 року про надання ПАТ «КБ «Хрещатик» їй у тимчасове платне користування індивідуального банківського сейфу, копією квитанції № 50769 від 23.02.2016 року, копією квитанції № 50879 від 24.02.2016 року, згідно з якими ОСОБА_2 внесла на поповнення свого рахунку відповідно 719400,00 грн та 1388380,00 грн. Оплата коштів 24.06.2016 року відповідно до квитанції № 69114503 в сумі 175825 грн здійснена ОСОБА_6 від імені відповідачки та за її кошти, які нею були передані ОСОБА_6 для проведення оплати. Вказує на те, що відповідно до декларацій за 2017 рік, майновий стан позивача протягом 2015-2017 років не змінився. Зазначає, що жодного договору комісії із позивачем не укладала.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнали, вважають оскаржуване рішення суду законним та обгрунтованим.

ОСОБА_6 у встановленому законом порядку повідомлений про час і місце розгляду справи, повторно не з'явився у судове засідання, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи у його відсутності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції відхиляє клопотання ОСОБА_6 про повторне відкладення розгляду даної справи, оскільки таке відкладення призведе до порушення строку розгляду справи, встановленого ч.1ст.371 ЦПК України та суперечить принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6 виходив з того, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 Цивільного кодексу України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу повинен вчинятись у письмовій формі. Згідно з частиною першою статті 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Предметом оскаржуваних договорів купівлі-продажу є нерухоме майно, вартість якого значно перевищує розмір, встановлений п.3 ч.1 ст. 208 Цивільного кодексу України. Позивачем не надано суду письмових доказів, які б свідчили про факт укладення договору комісії між ним та відповідачкою, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов'язалась безоплатно від свого імені, але за кошти позивача придбати у ПАТ "КБ "Хрещатик" у власність вказані нежитлові приміщення і в подальшому передати їх у власність позивача. Позивачем не надано будь-яких доказів удаваності укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договору дарування нежитлових приміщень від 06.09.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського округу Проців Л.Я. Належність ОСОБА_2 коштів, використаних для купівлі вищевказаних нежитлових приміщень підтверджується копією Договору №266ІБС-1481 від 23 листопада 2015 року, відповідно до умов якого ПАТ "КБ "Хрещатик" надавав з 23.11.2015 року по 22.02.2016 року у тимчасове платне користування ОСОБА_2 індивідуальний банківський сейф № 03/08, розміром 10/18 см., копією Договору №3687 банківського рахунку фізичної особи від 23.02.2016 року

, копією квитанції № 50769 від 23.02.2016 року та копією квитанції №50879 від 24.02.2016 року, згідно з якими ОСОБА_2 внесла на поповнення свого рахунку відповідно 719 400 грн та 1 388 380 грн. Натомість, відповідно до поданої позивачем копії декларації за 2016 рік, його майновий стан не змінився й у власності перебували готівкові кошти у такому ж розмірі, що й у 2015 році. Будь-які відомості про здійснення декларантом у 2016 році правочинів, предмет яких перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року, у вказаній декларації відсутні.

Висновок суду відповідає вимогам закону і обставинам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_2 24 лютого 2016 року укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кавацюк Н.Я. за реєстровим №63, відповідно до умов якого ОСОБА_2 придбала за ціною 1 403 480 грн нежитлові приміщення №№ 136-150, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, позначених у плані літерою «А», площею 269,9 кв.м, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01 (а.с.5-8 т.1).

Згідно п. 5 вказаного договору сторони підтвердили факт повного розрахунку за придбану нерухомість.

Згідно п. 9 договору вбачається, що на час придбання нерухомості покупець не перебував у зареєстрованому шлюбі або фактичних шлюбних відносинах, а кошти, за які придбавається нерухомість, належали особисто покупцю на праві приватної власності, про що доведено до відома продавця.

Відповідно до пунктів 13, 15 договору сторони підтвердили дійсність намірів при його укладенні; те, що волевиявлення є вільним та відповідає внутрішній волі, а також те, що цей договір містить весь об'єм угод між сторонами по відношенню до предмету договору.

Між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_2 24 лютого 2016 року укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кавацюк Н.Я. за реєстровим № 67, відповідно до умов якого ОСОБА_2. придбала за ціною 1 406 600 грн нежитлові приміщення №№ 151-165, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, позначених у плані літерою «А», площею 270,5 кв.м, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01 (а.с.9-12 т.1).

Згідно п. 4 вказаного договору 703 300 грн сплачено покупцем до підписання договору, а іншу частину покупець зобов'язався сплатити рівними частинами протягом чотирьох місяців (до 24 червня 2016 року) з переходом права власності на придбані приміщення після остаточного розрахунку за них.

Згідно п. 11 договору вбачається, що на час придбання нерухомості покупець не перебував у зареєстрованому шлюбі або фактичних шлюбних відносинах, а кошти, за які придбавається нерухомість, належали особисто покупцю на праві приватної власності, про що доведено до відома продавця.

Відповідно до п.п. 17, 19 договору сторони підтвердили дійсність намірів при його укладенні; те, що волевиявлення є вільним та відповідає внутрішній волі, а також те, що цей договір містить весь об'єм угод між сторонами по відношенню до предмету договору.

Відповідно до копії довіреності, посвідченої 25 лютого 2016 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кавацюк Н.Я. за реєстровим номером 71 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 уповноважила позивача ОСОБА_6 представляти її інтереси в будь-яких установах, організаціях чи підприємствах, центрі з надання адміністративних послуг, які стосуватимуться питань управління та експлуатації всього належного їй нерухомого майна без права його відчуження (а.с.17-18 т.1).

Згідно з витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей №31989815 від 26.08.2016 року дія вказаної довіреності припинена за заявою ОСОБА_2 26 серпня 2016 року (а.с.192 т.1).

Згідно п. 3 ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 Цивільного кодексу України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Також судом вірно встановлено, що предметом оскаржуваних договорів купівлі-продажу є нерухоме майно, вартість якого значно перевищує розмір, встановлений пунктом 3 частини першої статті 208 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною першою статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З положень, визначених статтею частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 24.02.2016 року ОСОБА_2 було сплачено ПАТ "КБ"Хрещатик" за придбані приміщення 703 300 грн та 1 403 480 грн, що підтверджується копіями платіжних доручень № 10, № 11 від 24.02.2016 року (а.с.190 т.1). Відповідно до копії платіжного доручення №7 від 24.03.2016 року, копії квитанції №1 від 25.04.2016 року, копії квитанції №1 від 24.05.2016 року ОСОБА_2 здійснила ще три платежі на користь ПАТ "КБ"Хрещатик" по 175 825 грн кожен як розрахунок за придбану нерухомість (а.с.13-15 т.1).

З копії квитанції № 69114503 від 24.06.2016 року вбачається, що ОСОБА_6 сплатив на користь ПАТ "КБ"Хрещатик" 175 825 грн в якості оплати від ОСОБА_2 за придбані нежитлові приміщення №151-165 (а.с.16 т.1).

Належність ОСОБА_2 коштів, використаних для купівлі нежитлових приміщень підтверджується копією Договору №266ІБС-1481 від 23 листопада 2015 року (а.с.185), відповідно до умов якого ПАТ "КБ"Хрещатик" надавав з 23.11.2015 року по 22.02.2016 року у тимчасове платне користування ОСОБА_2 індивідуальний банківський сейф № 03/08, розміром 10/18 см. (а.с. 185 т.1), копією Договору №3687 банківського рахунку фізичної особи від 23.02.2016 року (а.с.186-189 т.1), копією квитанції № 50769 від 23.02.2016 року (а.с.189, 190 ), згідно з якими ОСОБА_2 внесла на поповнення свого рахунку відповідно 719 400 грн та 1 388 380 грн.

Позивачем не доведено належність йому коштів, за які були придбані спірні нежитлові приміщення. З розділу 12 копії декларації ОСОБА_6 за 2015 рік вбачається, що у його власності на кінець 2015 року перебували готівкові кошти в розмірі 15 000 доларів США, 15 000 Євро, 1 100 000 гривень та 90 000 польських злотих (а.с. 116-125 т.1).

Відповідно до копії декларації за 2016 рік у 2016 році майновий стан позивача не змінився й у власності перебували готівкові кошти у такому ж розмірі, що й у 2015 році (а.с. 116-125 т.1). Будь-які відомості про здійснення декларантом у 2016 році правочинів, предмет яких перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року, у вказаній декларації відсутні.

ОСОБА_6 не надано будь-яких доказів удаваності укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договору дарування нежитлових приміщень від 06.09.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського округу Проців Л.Я.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що оспорювані договори купівлі-продажу нерухомого майна укладені на умовах договору комісії, так як не підтверджені доказами.

Відповідно до ст.1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Зазначені договори не містить будь-яких вказівок про те, що вони укладалися покупцем на підставі договору комісії. Письмових доказів, які б свідчили про факт укладення договору комісії матеріали справи не містять.

За змістом п.12 постанови Пленуму ВС від 6.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показанням свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК України, зокрема у ч.2 ст.937 ЦК України , ч.3 ст.949 ЦК України .

Суд також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спірні нежитлові приміщення придбані за кошти позивача підтвердили свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, оскільки відповідно до положень ст.ст.78,79 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть грунтуватись на свідченнях свідків, а можуть бути підтверджені лише належними і допустимими доказами .

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 09 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 лютого 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк В.А.Девляшевський

Л.В.Ясеновенко