Дата документу 17.12.2019
Справа № 320/8152/18
Провадження № 2/320/493/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Іваненко О.В.,

за участі секретаря Прозорової Т.О.,

адвокатів Рудченко І. І., Клименко І. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третьої особи: Приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко Марини Геннадіївни про визнання шлюбного договору недійсним, поділ спільного сумісного майна, визнання права власності на Ѕ частину майна, визнання недійсними договорів дарування, та зустрічним позовом ОСОБА_3 в інтересах якого діє ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про внесення змін до шлюбного договору в частині визначення розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третьої особи: Приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко М. Г. про визнання шлюбного договору недійсним, поділ спільного сумісного майна, визнання права власності на Ѕ частину майна, визнання недійсними договорів дарування.

В обґрунтування первисного позову ОСОБА_1 посилається на те, що 04.03.2006 року між нею та ОСОБА_3 був укладений шлюб. Від вказаного шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За час сумісного життя у шлюбі подружжям було набуто (придбане) спільне майно.

20.04.2015 року між подружжям був укладений шлюбний договір, який був нотаріально посвідчений. 16.09.2015 року укладений додатковий договір, 02.07.2016 року укладена додаткова угода до шлюбного договору.

17.09.2015 року рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу майно набуте за час сумісного проживання (за умовами Шлюбного договору) було перереєстровано на ОСОБА_3 .

Правовий режим спільного сумісного майна подружжя, яке визначається Шлюбним договором ставить позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки всі об`єкти спільної сумісної власності були набути внаслідок спільних коштів подружжя, за кошти, отриманні внаслідок здійсненої ними підприємницької діяльності в інтересах родини, окрім того, змінений правовий статус особистої приватної власності на земельну ділянку на спільну сумісну власність подружжя. Загальна вартість майна, що після розлучення залишилася у власності позивача значно нижче, ніж вартість всіх об`єктів, які залишаються у власності відповідача, а саме власність квартири складає 136073,00 грн., а вартість об`єктів нерухомості відповідача складає 1000000,00 доларів США. Жодних доплат чи відшкодування різниці між сторонами не провадилося.

Крім того, в п.3.4 Шлюбного договору, викладений в редакції від 02.07.2016 року, передбачено, що «в разі розлучення матеріальне забезпечення дітей, яке складається із харчування, розважання, навчання, бере на себе батько ОСОБА_3 , який повинен до 5-го числа кожного місяця оплачувати ОСОБА_1 , грошову суму у розмірі 7,5 мінімальних заробітних плат, встановлених в Україні (станом на 16.09.2015 року сума становить 9000,00 грн.), починаючи сплачувати з 17.09.2015 року. Але свої зобов`язання ОСОБА_3 виконує в порушення умов Шлюбного договору частково, а починаючи з 25.10.2016 року взагалі не сплачує аліментні зобов`язання, в зв`язку з чим ОСОБА_1 знаходиться в надзвичайно невигідному матеріальному становище.

Отже, при укладанні даного Шлюбного договору було грубо порушено норми Законодавства, тому він підлягає визнанню недійсним. У випадку визнання недійсним шлюбного договору наступають наслідки, характерні для визнання недійсними цивільно-правових договорів, тобто наступає двостороння реституція, отже все майно стає спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки спірне майно було придбане за час шлюбу, та за сумісно зароблені кошти, позивач вважає що це майно необхідно визнати спільним.

Для забезпечення принципу рівності у поділі спільного сумісного майна та забезпечення житлом двох неповнолітніх дітей, які проживають разом з позивачем у її власності повинна залишитися квартира.

Після розірвання шлюбу, ОСОБА_3 здійснив наступні реєстраційні дії:

Земельна ділянка, площею 0,0781 га, розташована за адресою АДРЕСА_1 , переоформлена з ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 28.10.2015 № 4407 на ОСОБА_4

Земельна ділянка, площею 0,1 га, розташована за адресою АДРЕСА_1 , переоформлена з ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 28.10.2015 № 4407 на ОСОБА_4

Нежитлове приміщення, що розташоване за адресою АДРЕСА_2 , переоформлене з ОСОБА_1 на підставі шлюбного договору від 20.04.2015 № 1725 на ОСОБА_3 , 29.10.2015 року оформлене на підставі договору дарування від 29.10.2015 на ОСОБА_4

Земельна ділянка, площею 0,098 га, за адресою АДРЕСА_3 , переоформлена з ОСОБА_1 на підставі шлюбного договору від 20.04.2015 на ОСОБА_3 .. 29.10.2015 переоформлена з ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 29.10.2015 № 4411 на ОСОБА_4

Нежитлове приміщення, що розташоване за адресою АДРЕСА_4 , площею 59,7 кв.м., переоформлене з ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 11.04.2016 на ОСОБА_5 ..

Нежитлове приміщення, що розташоване за адресою АДРЕСА_4 , площею 73,3 кв.м., переоформлене з ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 13.10.2015 на ОСОБА_4 ..

Нежитлова будова, що розташована за адресою АДРЕСА_5 , переоформлене з ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 26.10.2017 на ОСОБА_4 ..

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

ОСОБА_3 було здійснено розпорядження спільного сумісного майна без отримання згоди зі сторони ОСОБА_1 та здійснено розпорядження майном, що належить на праві власності ОСОБА_1 після поділу спільного сумісного майна подружжя, з метою перешкоджання позивачу у випадку оскарження шлюбного договору та поділу спільного сумісного майна у набуті права власності на спільне майна.

Окрім того, вважає, що ОСОБА_3 діяв з умислом щодо зняття з себе будь-якого майна, оскільки попередньо написав заповіт, за яким все належне йому майно заповів своїм дітям. Більш того, ОСОБА_3 перереєстрував вищевказане майно третім особам, які є родичами ( ОСОБА_5 - мати, ОСОБА_4 - тітка). Вказані обставини свідчать про недобросовісність дій зі сторони ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , а також відсутність згоди на відчуження спірного майна зі сторони ОСОБА_1 що свідчить про недійсність договорів дарування.

01.11.2018 року ОСОБА_3 звернувся зі зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 про внесення змін до шлюбного договору в частині визначення розміру аліментів.

Зустрічний позов ОСОБА_3 обґрунтований тим, що 20.04.2015 року був укладений Шлюбний договір між ним та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тимченко М.Г. До зазначеного договору 16.09.2015р. та 02.07.2016р. укладались додаткові угоди

Пунктом 3.4 зазначеного Договору визначено, що матеріальне забезпечення дітей, яке складається із харчування, розважання, навчання, бере на себе батько ОСОБА_3 , який повинен до 5-го числа кожного місяця, оплачувати ОСОБА_1 , грошову суму у розмірі 7,5 мінімальних заробітних плат, встановлених в Україні (станом на 16.09.2015р. сума становить 9000 грн.), починаючи сплачувати з 17.09.2015р.

Означена матеріальна допомога на дітей, повинна сплачуватись ОСОБА_3 до досягнення дітьми 18-річчя; у разі продовження навчання дітей (денна форма навчання), матеріальна допомога сплачується до досягнення дітьми 23 річного віку.

У відповідності до п.п. 4.1, 4.3 Договору його може бути змінено або розірвано у будь-який час за взаємною згодою подружжя. У разі якщо сторони не дійдуть згоди, спори вирішуються в судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.

У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

На теперішній час, у зв`язку із зміною матеріального, сімейного стану та погіршення здоров`я позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 існують підстави для зміни розміру аліментів. Відсутність взаємної згоди на зміну розміру аліментів вимушують позивача звернутись до суду із зазначеним позовом.

Позивачем за зустрічним позовом виконувались взяті на себе зобов`язання по утриманню дітей на тих умовах, які були закріплені у шлюбному договорі ОСОБА_1 сплачувались грошові кошти у розмірі 7,5 мінімальних заробітних плати, встановлених в Україні, станом на 16.09.2015р. - час укладання додаткового договору до шлюбного договору від 20.04.2015р.

Після припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , з січня 2017 року, у зв`язку із погіршенням матеріального стану позивач за зустрічним позовом досяг усної домовленості із відповідачем про зменшення розміру матеріального забезпечення дітей до 15 тис. грн., однак, на теперішній час об`єктивні зміни матеріального, сімейного стану та стану здоров`я унеможливлюють виконання позивачем за зустрічним позовом зобов`язань за Договором у встановленому розмірі та у розмірі, що його було погоджено сторонами шляхом усної домовленості.

Отже, відповідно до вимог чинного законодавства та моральних засад суспільства, позивач за зустрічним позовом повинен утримувати сімю, матір похилого віку, та забезпечувати матеріально всіх осіб, які знаходяться на його утриманні.

Крім цього, у позивача за зустрічним позовом відбулись погіршення стану здоров`я, пов`язаним із порушенням функцій хребта, йому встановлений діагноз: остеохондроз хребта, виявлені чисельні грижі та протрузії.

Значна зміна матеріального, сімейного стану та стану здоров`я позивача за зустрічним позовом з урахуванням положень діючого законодавства обумовлюють можливість зменшення розміру аліментів.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів, але ОСОБА_3 просить змінити щомісячні сплати аліментів у сумі 6000,00 грн. Ця сума у 3 рази перевищує гарантований державною розмір аліментів та пропорційна фінансовим можливостями.

Таким чином ОСОБА_3 просить внести зміни до шлюбного договору виклавши п.3.4 договору в іншій редакції, а саме «У випадку розірвання шлюбу між подружжям, ОСОБА_3 зобов`язується сплачувати аліменти на утримання дітей подружжя до досягнення ними повноліття в сумі 6 000 (шість тисяч) грн. щомісяця».

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Рудченко І. І. просили задовольнити первісний позов в повному обсязі та просили відмовити в задоволенні зустрічного позову.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник адвокат Клименко І. В. заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та просили задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник адвокат Дуда С. В., Чуйкіна І. Л. заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , надавши свої пояснення (т.3 а.с.71-72).

Нотаріус Тимченко М. Г. надала свої пісьмові пояснення (т.2 а.с.134), відповідно до яких позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання шлюбного договору недійсним не підтримує, оскільки 20.04.2015 року до неї звернулося подружжя ОСОБА_10 для укладення та посвідчення шлюбного договору. Цим договором сторони мали намір встановити режим особистої приватної власності кожного із подружжя як на вже наявне у подружжя, так і на майбутнє нерухоме майно та врегулювати правовий режим нерухомого майна у випадку розірвання їх шлюбу.

Шлюбний договір з дотриманням всіх вимог законодавства був посвідчений 20.04.2015 за реєстровим № 1752.

Найважливішою особливістю шлюбного договору є те, що ним майнові права та обов`язки подружжя можуть бути визначені інакше, ніж це передбачено загальними вимогами сімейного та цивільного законодавства.

На практиці, шлюбний договір, в першу чергу, застосовується не для врегулювання спільного проживання і користування майном подружжя, а на випадок розриву шлюбних відносин. У цьому разі, в випадку розлучення, можна уникнути довготриваючих судових процесів поділу майна та зберегти добрі відносини після розлучення.

Подружжя ОСОБА_10 , діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені були з приписами цивільного та сімейного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, однаково розуміючи значення, умови правочину та його правові наслідки (про що свідчать їх особисті підписи) уклали та підписали вищезазначений шлюбний договір. Договір не укладався під впливом тяжких для будь-якої із сторін обставин.

Внаслідок укладення цього договору обсяг прав спільних дітей подружжя ОСОБА_10 не зменшився, а також ні один з подружжя не був поставлений у надзвичайно невигідне для нього матеріальне становище.

Вислухав сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до статей 92, 93 Сімейного кодексу України особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям може бути укладено шлюбний договір, яким регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки, а також можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків.

Статтею 103 СК України передбачено, що шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, а тому відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

У частинах 4, 5 ст. 93 СК України визначені обмеження щодо змісту шлюбного договору: договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

ВССУ зазначив, що категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у ч. 4 ст. 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України.

Норма ст. 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Виходячи зі змісту ст. ст. 9, 103 СК України, ст. ст. 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як встановлено у судовому засіданні, сторони 04.03.2006 року уклали шлюб, згідно свідоцтва про шлюб (т.1 а.с.18).

Від даного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей ОСОБА_7 (т.1 а.с.19), ОСОБА_8 (а.с.20).

20.04.2015 року був укладений Шлюбний договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тимченко М.Г. (т.1 а.с.24-25).

До зазначеного договору 16.09.2015р. та 02.07.2016р. укладались додаткові угоди (т.1 а.с.25, 26).

17 вересня 2015 р. рішенням Мелітопольського міськрайонного суду було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.27)

Вищезазначеним шлюбним договором у відповідності до вимог Цивільного та Сімейного Кодексів України було визначено правовий режим майна та зафіксовані досягнуті домовленості щодо порядку поділу майна, у разі розірвання шлюбу.

Можливість укладання шлюбного договору та визначення у ньому правового режиму майна та порядку його поділу повністю узгоджуються із діючими на теперішній час та на час його укладання нормами права.

Категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до вимог ЦПК України. Однак позовна заява, та додані до неї докази не доводять того, що підписання шлюбного договору поставило позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

При укладанні шлюбного договору позивач та відповідач діяли в межах чинного законодавства, за шлюбним договором визначався правовий режим майна та порядок його поділу, у разі розірвання шлюбу.

При укладанні шлюбного договору сторони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, розуміли природу цього договору, свої права та обов`язки за договором; при укладенні договору був відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладено на визначених сторонами умовах і не є результатом впливу тяжких для сторін обставин; договір вчинено з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним), та не приховує інший правочин.

Доказів на підтвердження того, що такий поділ майна між сторонами при укладанні Шлюбного договору ставив позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище суду не надано.

За формою і змістом шлюбний договір відповідає діючому законодавству, укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріально, не містить ніяких положень, що суперечили б закону, нотаріусом було роз`яснено правові наслідки його укладення про що сторони засвідчили своїми особистими підписами без застережень.

В обґрунтування заявлених вимог позивач, у позовній заяві вказує про те що певні умови договору, щодо визначення правового режиму майна ставлять її у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Зокрема, позивач зазначив, що загальна вартість майна, що після розлучення залишається у власності позивача значно нижча, ніж вартість всіх об`єктів, які залишаються у власності відповідача. Зазначає, що вартість двокімнатної кв. АДРЕСА_6 ), яка у відповідності до шлюбного договору була визначена її особистою власністю складає 136 073 грн. (станом на час придбання квартири 17.01.2013р. 17 000 доларів США (курс долара до гривні 7.99), а вартість майна, належність якого було визначено за відповідачем складає 1 млн. доларів США.

Зазначене твердження позивача про поставлення її у надзвичайне невигідне матеріальне становище є цілком необґрунтованим та не доведена, оскільки спростовується матеріалами справи оцінкою нерухомого майна.

Згідно до висновків про ринкову вартість майна зазначеного у шлюбному договорі, яке залишалось у власності відповідача складала 528 961 грн. (25 тис. доларів станом на час укладання шлюбного договору, по курсу обміну гривні на долар США встановленого на відповідну дату НБУ). Ринкова вартість нежилого приміщення, розташованого в АДРЕСА_4 , становила 257 987 грн. (10 тис. доларів США). Ринкова вартість об`єкту незавершеного будівництва, розташованого в АДРЕСА_5 становила 180 483 грн.; (8 тис. доларів США). Ринкова вартість земельної ділянки площею 0,1000 га, ( АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:029:0336), становила 28 860 грн.; (1300, 00 доларів США). Ринкова вартість земельної ділянки площею 0,0781 га, ( АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:029:0337), становила 11 270 грн. (500 доларів США); Ринкова вартість земельної ділянки площею 0,098 га, ( АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:029:0138), становила 29 165 грн. (1 300,00 доларів США). Ринкова вартість нежилого приміщення, розташованого в АДРЕСА_2 , становила 20 836 грн. (920 доларів США).

У обґрунтування позовної заяви також зазначається про невиконання відповідачем обов`язків із матеріального забезпечення дітей. Так у позовній заяві вказано, шо з 25.10.2016р. відповідач не виконував узяті на себе обов`язки щодо матеріального забезпечення дітей, але доказів цього не надала.

Як встановлено в судовому засіданні позивач не зверталась до нотаріуса для отримання відповідного виконавчого напису.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «п.10. Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Згідно з положеннями статті 256 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 4, 5 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14«Про судове рішення у цивільній справі» установивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не задоволено, що є самостійною підставою для цього.

Крім того, відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав", зазначено про наступне: "Вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності.

Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності попущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права».

Отже, сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

Таким чином, виходячи з того, що доводи позивача про наявність підстав для визнання договору недійсним не підтвердились під час розгляду справи, тобто встановлено самостійні обставини для відмови у позові по суті (право позивача, про захист якого він просить, не порушено), заяви відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності судом можуть бути залишені без задоволення.

Так, оскаржуваний шлюбний договір було укладено 20 квітня 2015р. Позовну заяву до суду було подано 01 жовтня 2018 р. (через три роки та шість місяців), тобто поза межами строків позовної давності. Позивач у справі помилково вважає, що строк позовної давності повинен обчислюватись не з часу укладання шлюбного договору (20.04.2015р.), а з часу розлучення. Крім того, що зазначена позиція є помилковою, слід зазначити, що рішення суду (у справі 320/7594/15-ц) про розлучення позивача та відповідача за первісним позовом було ухвалено судом 17.09.2015р. та набуло законної чинності 29.09.2015р. (строк давності пропущений позивачем, навіть за помилковою позицію, щодо його обрахування).

Отже, позовні вимоги викладені у позові ОСОБА_1 є цілком безпідставними, необґрунтованими, не доведеними в судовому засіданні та задоволенню не підлягають.

Стосовно зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про внесення змін до шлюбного договору в частині визначення розміру аліментів, судом встановлено.

Відповідно до вимог ст.ст. 92, 93 Сімейного кодексу України особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям може бути укладено шлюбний договір, яким регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки, а також можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків.

Відповідно до ст.100 СК України, на вимогу одного з подружжя шлюбний договір за рішенням суду може бути змінений, якщо цього вимагають його інтереси, інтереси дітей, а також непрацездатних повнолітніх дочки, сина, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 182 СК України, При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Як встановлено в судовому засіданні, 20.04.2015 року був укладений Шлюбний договір між ним та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тимченко М.Г. До зазначеного договору 16.09.2015р. та 02.07.2016р. укладались додаткові угоди.

Пунктом 3.4 зазначеного Договору визначено, що матеріальне забезпечення дітей, яке складається із харчування, розважання, навчання, бере на себе батько ОСОБА_3 , який повинен до 5-го числа кожного місяця, оплачувати ОСОБА_1 , грошову суму у розмірі 7,5 мінімальних заробітних плат, встановлених в Україні (станом на 16.09.2015р. сума становить 9000 грн.), починаючи сплачувати з 17.09.2015р. Означена матеріальна допомога на дітей, повинна сплачуватись ОСОБА_3 до досягнення дітьми 18-річчя; у разі продовження навчання дітей (денна форма навчання), матеріальна допомога сплачується до досягнення дітьми 23 річного віку.

У відповідності до п.п. 4.1, 4.3 Договору його може бути змінено або розірвано у будь-який час за взаємною згодою подружжя. У разі якщо сторони не дійдуть згоди, спори вирішуються в судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.

Як встановлено в судовому засіданні, на час укладання шлюбного договору у 2015р. ОСОБА_3 займався приватною підприємницькою діяльністю та був зареєстрований у якості ФОП. Однак, 29.12.2016р. було припинено підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_3 (т.1 а.с.136), на теперішній час ОСОБА_3 з 25.10.2018 року перебуває на обліку як безробітний в Мелітопольському міськрайонному центі зайнятості (т.1 а.с.140).

Згідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за позивачем не зареєстроване права власності на об`єкти нерухомості.

Крім цього, у ОСОБА_3 відбулись зміни у сімейному стані. Так, 31.08.2018р. він одружився з ОСОБА_11 (т.1 а.с.143). На його утриманні знаходиться неповнолітній син ОСОБА_11 ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.144,145).

Крім того, на утриманні ОСОБА_3 знаходиться його матір похилого віку - ОСОБА_5 (1953 р.н.), яка на теперішній час знаходиться на пенсії за віком, потребує догляду та додаткової фінансової допомоги (т.1 а.с. 146, 147, 150-152).

Крім цього, у ОСОБА_3 погіршився стан здоров`я. Відповідно до лікарських документів у нього гіпертрофія міокарда лівого шлуночка. ОСОБА_3 з 18.10.2018р. по 26.10.2018р. знаходився на лікуванні у травматологічному відділенні лікарні №1 КУ «ТМО «БЛІЬЛ та ШМД» ММР ЗО з діагнозом: остеохондроз хребта, виявлені чисельні грижі та протрузії рекомендовано подальше лікування та консультації нейрохірурга щодо можливого хірургічного втручання (т.1 а.с.153, 154, 155).

Значна зміна матеріального, сімейного стану та стану здоров`я позивача за зустрічним позовом з урахуванням положень діючого законодавства обумовлюють можливість зменшення розміру аліментів.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. На теперішній час прожитковий мінімум на одну дитину віком від 6 до 18 років складає 1944,00 грн., але ОСОБА_3 погоджується щомісячно сплачувати аліменти у сумі 6000,00 грн. Враховуючи усі викладені у позові обставини щодо матеріального, сімейного стану та стану здоров`я позивача за зустрічним позовом з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька, - встановлення судом аліментів в розмірі 6000,00 грн. буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей.

Таким чином суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 про внесення змін до шлюбного договору, виклавши п.3.4 договору в іншій редакції, а саме «У випадку розірвання шлюбу між подружжям, ОСОБА_3 зобов`язується сплачувати аліменти на утримання дітей подружжя до досягнення ними повноліття в сумі 6 000 (шість тисяч) грн. щомісяця».

Керуючись ст.ст. 12, 13, 211, 259, 263-268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третьої особи: Приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко Марини Геннадіївни про визнання шлюбного договору недійсним, поділ спільного сумісного майна, визнання права власності на Ѕ частину майна, визнання недійсними договорів дарування відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_3 в інтересах якого діє ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про внесення змін до шлюбного договору в частині визначення розміру аліментів задовольнити.

Внести зміни до шлюбного договору від 20.04.2015 року №1725 (із додатковими договорами №3878 від 16.09.2015 року та №2486 від 02.07.2016 року), виклавши п.3.4 Договору в іншій редакції, а саме: « ОСОБА_3 зобов`язується сплачувати аліменти на утримання дітей подружжя до досягнення ними повноліття в сумі 6000, 00 (шість тисяч) гривень щомісяця.».

Скасувати арешт, накладений Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області № 320/7792/18 (провадження № 2-з/320/121/18) від 24.09.2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду О. В. Іваненко