ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2019 року м. Херсон

Номер справи: 766/14816/17

Номер провадження: 22-ц/819/874/19

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Приходько Л.А.,

суддів: Базіль Л.В.,

Бугрика В.В.,

секретар Давиденко І.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Херсоні,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 березня 2019 року у складі головуючого судді Дорошинської В.Е.,

встановив:

31 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Херсоні ради про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що в житловому будинком АДРЕСА_1 , який належить йому на праві власності, окрім нього та членів його сім`ї зареєстровані й відповідачі ОСОБА_2 та її малолітня дочка ОСОБА_3 Зазначивши, що за вказаною адресою відповідачі були зареєстровані за згодою попереднього власника домоволодіння, однак за місцем реєстрації не проживають вже понад рік. Проте, незважаючи на це він вимушений сплачувати вартість комунальних послуг, крім того, відповідачі не надають документи на оформлення субсидії на оплату комунальних послуг у зв`язку з чим створюють йому перешкоди у користуванні належним йому на праві власності жилим будинком.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком розташованим за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 19 березня 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що частиною 2 статті 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника, а саме відсутність без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщені. Відповідачка ОСОБА_4 з самого дитинства була зареєстрована у буд. АДРЕСА_1 , а останній час не проживала за місцем своєї реєстрації з поважних причин у зв`язку із неприязними стосунками з позивачем та перешкоджанням останнього користуватися будинком. Крім того, позивачем не надано доказів наявності у відповідачки у власності або користуванні іншого житла та того, що реєстрація відповідачки та її малолітньої дитини створює йому перешкоди у користуванні чи розпорядженні даним будинком. Малолітня ОСОБА_3 не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням з підстав неповажності причин її відсутності понад встановлені строки у житловому приміщені окремо від батьків оскільки малолітня дитина зберігає або втрачає таке право автоматично разом із батьками.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом необґрунтовано вирішено питання щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження, не врахувавши складність справи, необхідність виклику свідків, про що було заявлено клопотання, необхідність витребування доказів, у зв`язку із чим апелянт був позбавлений можливості скористатися своїми правами передбаченими цивільним процесуальним законодавством. Крім того суд не врахував, що він є власником спірного жилого приміщення, а відповідачі не є членами його сім`ї, і лише сам факт їх реєстрації порушує його право на вільне володіння, користування та розпорядження майном в обсязі передбаченому ст. 391 ЦК України.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що на її думку рішення суду є законним та обґрунтованим. Просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Зазначивши, що позивачем не надано доказів наявності у відповідача у власності або в користуванні іншого житла, крім того не надано й доказів того, що реєстрація відповідачів в зазначеному будинку перешкоджає позивачу користуватися чи розпоряджатися даним будинком.

Під час розгляду справи представник ОСОБА_1 адвокат Корчма Ю.О. апеляційну скаргу підтримав за обставинами викладеними у скарзі. Просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_2 діючи в своїх інтересах та, як законний представник, в інтересах малолітньої ОСОБА_3 зазначила, що на її думку рішення суду є законним та обґрунтованим. Просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Представник органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Херсоні ради Шило Ю.О., заперечуючи проти апеляційної скарги, зазначила, що на її думку рішення суду є законним та обґрунтованим. Просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 , відповідно до домової книги для прописки громадян, зареєстрована в буд АДРЕСА_1 з 05 грудня 1984 року, як член сім`ї, онука, попереднього власника(а.с.10).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського РУЮ у місті Херсоні батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (а.с.95), шлюб між якими розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 09 липня 2014 року (а.с.97).

З довідки про реєстрацію місця проживання вбачається, що місце проживання малолітньої ОСОБА_3 зареєстровано за адресою АДРЕСА_2 з 02 липня 2016 року.

Відповідно до договору дарування 21 лютого 2017 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_1 жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (а.с.4).

В той же день, 21 лютого 2017 року, право власності позивача на вказаний жилий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності(а.с.5).

Договір найму жилого приміщення між власником жилого будинку та відповідачами не укладався.

Згідно довідки квартального комітету №20, №83 від 27.06.2018р. за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 - домовласник; ОСОБА_8 - дружина, ОСОБА_9 - син; ОСОБА_10 - донька.

Відповідно до акту квартального комітету за №20 від 27.03.2018р. складений про те, що за адресою АДРЕСА_2 зареєстрована ОСОБА_4 не проживає за даною адресою більше року, її особистих речей в будинку не має.

З акту обстеження умов проживання, проведеного 31 травня 2019 року спеціалістами служби у справах дітей виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради, вбачається, що в буд АДРЕСА_1 проживають та мають постійне місце реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , та ОСОБА_10 . Родина ОСОБА_1 стосунки із сім`єю ОСОБА_2 не підтримують. Зі слів родини ОСОБА_11 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають за адресою АДРЕСА_3 .

Згідно акту від 31 травня 2019 року обстежити умови проживання малолітньої ОСОБА_12 за адресою АДРЕСА_3 органу опіки та піклування не вдалося, оскільки двері ніхто не відчинив.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради від 04 червня 2019 року № 2-42/955 орган опіки та піклування заперечує проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та просить залишити без змін рішення Херсонського міського суду від 19 березня 2019 року.

Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні належним йому на праві власності жилим будинком шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вони не є членами його сім`ї і реєстрація місця проживання відповідачів у належному йому жилому будинку створює перешкоди у вільному здійсненні ним його прав власника.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 тривалий час зареєстрована у буд. АДРЕСА_1 , проте останній час не проживала за місцем своєї реєстрації з поважних причин у зв`язку із неприязними стосунками з позивачем та перешкоджанням останнього користуватися будинком. А малолітня ОСОБА_3 не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням з підстав неповажності причин її відсутності понад встановлені строки у житловому приміщені окремо від батьків оскільки малолітня дитина зберігає або втрачає таке право автоматично разом із батьками.

Проте з таким висновком колегія суддів погодитися не може з огляду на таке.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї.

Враховуючи вищевказані обставини, а також те що між сторонами по справі договір найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладався, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_4 та її малолітня дочка ОСОБА_3 не є членами сім`ї власника будинку, оскільки не відносяться до кола осіб, зазначених у частині 2 статті 64 ЖК УРСР. Крім того ОСОБА_2 також не може бути визнаною членом сім`ї позивача, оскільки разом з ним постійно не проживала та не вела спільного господарства. Наявність родинних зв`язків між сторонами у справі, ОСОБА_2 є племінницею позивача, не є підставою для визнання її членом сім`ї власника будинку у розумінні ч.2 ст. 64 ЖК УРСР.

Право користування відповідачів є похідним від прав колишнього власника будинку ОСОБА_7 , яка подарувала будинок позивачу. А отже, у зв`язку із припиненням права власності ОСОБА_7 на спірний жилий будинок, відповідачі, як члени сім`ї колишнього власника втратили право користування жилим приміщенням.

Відповідачі залишаючись зареєстрованими у будинку АДРЕСА_1 , власником якого є позивач ОСОБА_1 , є сторонніми для нього особами, які перешкоджають позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушують його права, як власника, а саме внаслідок реєстрації у жилому будинку малолітньої дитини порушено його право на вільне розпорядження належним йому майном. Крім того, реєстрація відповідачів у спірному будинку створює перешкоди позивачу в оформлені субсидії на комунальні послуги.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції не правильно визначив зміст правовідносин, та не звернув уваги на те, що позивач, обґрунтовуючи свої вимоги посилався на статті 383, 386, 391 ЦК України, зазначаючи, що реєстрація місця проживання відповідачів, які не є членами його сім`ї порушує його право власності.

Стаття 405 ЦК України, на яку послався суд, як на підставу відмови у задоволені позову, визначає право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом, та не може бути застосована до осіб, які не є членами сім`ї власника житла.

А отже посилання ОСОБА_2 на те, що вона не втратила право користування жилим приміщенням, оскільки не проживала тривалий час у спірному будинку з поважних причин не мають правового значення для вирішення даної справи.

Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 не будучи членом сім`ї ОСОБА_1 , перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти належним йому на праві власності будинком, чим порушує його права, як власника, а тому позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні жилим будинком, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно частин 1, 4 статті 29 СК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я , в якому вона проживає.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Права малолітньої дитини є похідними від прав батьків (або одного з них).

Зважаючи на те, що малолітня ОСОБА_3 , як зазначалось вище, не є членом сім`ї власника жилого будинку вона не має самостійного права на користування жилим будинком, який належить на праві власності позивачеві.

Оскільки мати дитини втратила право користування жилим приміщенням у спірному будинку у зв`язку із припинення права власності попереднього власника, малолітня ОСОБА_3 також втратила право на користування цим житлом.

Причини не проживання відповідачів у спірному будинку не мають значення для вирішення даного спору.

Крім того колегія суддів також погоджується з доводами апеляційної скарги щодо порушенням судом норм процесуального права, а саме розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до частин 1 -3 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Вирішуючи питання про розгляд справи в спрощеному проваджені суд першої інстанції виходив з того, що дана справа, відповідно до положень ч.6 ст.19 ЦПК України, є малозначною.

Згідно частини 6 статті 19 ЦПК України, малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Визнаючи справу малозначною суд першої інстанції не врахував, що спір має немайновий характер. Крім того, враховуючи значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, а саме наявність клопотань про допит свідків та витребування доказів, необхідність залучення до участі у справі органу опіки та піклування з обов`язковим наданням висновку, вказана справа не є незначної складності, а отже в силу вимог ч.6 ст. 19 ЦПК України не є малозначною справою.

Інші визначені цивільним процесуальним законодавством підстави для розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження відсутні.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду з підстав визначених п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, слід скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в загальному розмірі 1600грн.( 640+742.80+217.20=1600), відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_13

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 березня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належним йому на праві власності домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування домоволодінням АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1600грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 08 липня 2019 року.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: Л.В. Базіль

В.В. Бугрик