Постанова

Іменем України

24 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 712/12186/13-ц

провадження № 61-33210св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - прокурор міста Черкаси,

відповідачі: Черкаська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Черкаській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника прокурора Черкаської області на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 27 березня

2017 року у складі судді Токової С. Є. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 29 червня 2017 року у складі колегії суддів:

Фетісової Т. Л., Бородійчука В. Г., Василенко Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2013 року прокурор міста Черкаси звернувся до суду з позовом до Черкаської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Черкаській області, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що рішенням Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність ( ОСОБА_1 та іншим)» за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який розроблений ТОВ «Геоземпроект» та висновку державної експертизи землевпорядної документації від 16 березня 2006 року № 1370, передано безоплатно громадянці ОСОБА_1 у власність земельну ділянку, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 1000 кв. м., яка розташована у кварталі АДРЕСА_1 за рахунок земель Черкаської міської ради.

На підставі зазначеного рішення Черкаської міської ради від 24.03.2006 року № 9-279 ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

Зазначав, що прокуратурою м. Черкаси в 2013 році проведена перевірка дотримання Черкаською міською радою вимог земельного законодавства при виділенні та використанні земельних ділянок у кварталі № 137 між вулицями Золотоніської, Грузиненка, Ціолковського та Мініна Пожарського (мікрорайон «Соснівка») у м. Черкаси, за результатами якої з`ясувалось, що рішення Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-279 не відповідає вимогам закону, у зв`язку з чим має бути визнане судом незаконним та скасовано.

Перевіркою встановлено, що ОСОБА_1 23 червня 2006 року уклала із ОСОБА_2 договір купівлі - продажу земельної ділянки № 2659.

На час звернення до суду спірна земельна ділянка перебуває у власності ОСОБА_2 , на її ім`я видано державний акт ЯГ № 627246 від 20 вересня 2006 року.

Оскільки спірне рішення Черкаської міської ради не відповідає вимогам закону і має бути визнане судом незаконним та скасованим, майно у вигляді земельної ділянки вибуло з володіння власника не з його волі, тому відповідно до статті 388 ЦК України може бути витребувано від особи яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову.

Враховуючи викладене прокурор м. Черкаси просив суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність ( ОСОБА_1 та іншим)» у частині безоплатної передачі громадянці ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1000,0 м. кв. на АДРЕСА_1 , вартістю 276 180,00 грн, для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

- визнати незаконним та скасувати пункт 1 додатку до рішення Черкаської міської ради від 24 березня 2006року № 9-279 279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність ( ОСОБА_1 та іншим)» щодо безоплатної передачі громадянці ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1000,0 м. кв.на АДРЕСА_1 ,вартістю 276 180,00 грн.;

- визнати недійсними державний акт ЯГ № 627246 від 20 вересня 2006 року на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1000,0 м. кв., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 276 180,00 грн та скасувати його державну реєстрацію;

- витребувати у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1000,0 м. кв, вартістю 276 180,00 грн розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та яка належить останній на підставі державного акту ЯГ № 627246 від 20 вересня 2006 року на користь Черкаської міської ради;

- судові витрати стягнути з відповідачів.

Справа розглядалась судами неодноразово

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 29 квітня

2014 року (у складі судді Євтушенка П. М.) у задоволенні позову прокурора міста Черкаси відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 04 липня 2014 року

(у складі колегії суддів: Карпенко О. В., Єльцова В. О., Пальонного В. С.) рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 29 квітня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 жовтня 2014 року (у складі колегії суддів: Луспеника Д. Д., Лесько А. О., Хопти С. Ф., Червинської М. Є., Черненко В. А.) рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 29 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 04 липня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 20 березня

2015 року (у складі судді Дерунець О. А.) у задоволенні позову прокурора міста Черкаси відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 13 серпня 2015 року

у складі колегії суддів: Новікова О. М., Вініченка Б. Б., Храпка В. Д.) рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 20 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов прокурора міста Черкаси задоволено частково.

Визнано незаконним і скасовано рішення Черкаської міської ради

від 24 березня 2006 року «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність ( ОСОБА_1 та інші)» в частині безоплатної передачі громадянці ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1 000,0 кв. м на АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Визнано незаконним і скасовано пункт 1 додатку до рішення Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність ( ОСОБА_1 та інші)» щодо безоплатної передачі ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1 000,0 кв. м на АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 20 вересня 2006 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1 000,0 кв. м, розташовану на АДРЕСА_1 , вартістю 276 180 грн.

Витребувано у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1 000,0 кв. м, вартістю 276 180 грн, розташовану на вулиці АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку 20 вересня 2006 року, на користь громади в особі Черкаської міської ради.

Позовну заяву в частині зобов`язань щодо скасування державної реєстрації державного акта залишено без розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року (у складі колегії суддів:

Ткачука О. С., Висоцької В. С., Кафідової О. В., Умнової О. В.,

Фаловської І. М.) рішення Соснівського районного суду міста Черкаси

від 20 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 13 серпня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 27 березня

2017 року у задоволенні позову прокурора міста Черкаси відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строки позовної давності для звернення за захистом порушеного права.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 29 червня 2017 року рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 27 березня

2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заступник прокурора Черкаської області просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що присутність прокурора на сесії Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року під час прийняття оскаржуваного рішення не може свідчити про те, що йому було відомо про порушення вимог чинного законодавства під час прийняття рішення. Про порушення вимог чинного законодавства прокурору стало відомо за результатами перевірки у 2013 році, а тому не пропустив строк на звернення до суду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Черкаської міської ради №9-279 від 24 березня 2006 року ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 1000 кв. м., на АДРЕСА_1 для житлової та громадської забудови. На підставі цього рішення ОСОБА_1 одержала державний акт про право приватної власності на землю.

23 червня 2006 року ОСОБА_1 уклала зі ОСОБА_2 договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки, а остання, в подальшому оформила державний акт на неї серії ЯГ №627246 від 20 вересня 2006 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову заступника керівника Черкаської місцевої прокуратури, виходили із того, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу).

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим статтею 45 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду із цим позовом) встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Крім того, загальна позовна давність (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

На віндикаційні позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності на оскарження правових актів, виданих ними, а здійснення права на їх оспорення не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту.

Європейський суд з прав людини у справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» від 18 березня 2008 року (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян сам по собі суперечить статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержуватися установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку Європейського суду з прав людини, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). Європейський суд з прав людини констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або повинні були б стати остаточними, якби строк позовної давності було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77).

У цивільному законодавстві закріплені об`єктивні межі застосування позовної давності. Вони встановлюються (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 641/76/17): (а) прямо (стаття 268 ЦК України); (б) опосередковано, тобто з урахуванням сутності заявленої позовної вимоги (див. пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а стаття 268 цього кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності.

На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів.

Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Аналогічний припис закріплений у частині четвертій статті 56 ЦПК України, чинного з 15 грудня 2017 року.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 14-183цс18.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, врахувавши те, що прокуратура дізналася про рішення міської ради, яке оскаржується у 2006 році, однак з даним позовом прокурор звернувся лише у вересні 2013 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги про те, що присутність прокурора на сесії Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року під час прийняття оскаржуваного рішення не може свідчити про те, що йому було відомо про порушення вимог чинного законодавства під час прийняття рішення не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім того доводи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у його апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Черкаської області залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 27 березня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 29 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко