ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.,

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Якуба Олена Анатоліївна про визнання угоди недійсною,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2016 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Якуба Олена Анатоліївна про визнання угоди недійсною.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Якуба Олена Анатоліївна, про визнання угоди недійсною - відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2018 року і постановити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги і визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 12.01.1998 року, посвідчений приватним нотаріусом Якуба Оленою Анатоліївною за реєстровим № 169, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_5.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 27.02.1997 року, посвідченого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим номером №3-577, ОСОБА_2 належала квартира АДРЕСА_1.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2017 року було витребувані від Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою належним чином завірені копії документів на підставі яких нотаріусом було посвідчено зазначений договір купівлі-продажу.

З наданих матеріалів вбачається, що ОСОБА_1, яка ще на той час ще перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, не була присутня під час купівлі ОСОБА_2 зазначеної квартири, адже в зазначених матеріалах справи відсутня згода ОСОБА_1, як дружини, на набуття її чоловіком у спільну сумісну власність зазначеної квартири.

Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 22.11.1999 року по цивільній справі № 2-314/1999 було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Зазначеним рішенням були встановлені наступні обставини: «..позивач просив розірвати шлюб, зазначаючи що з листопада 1996 року він разом з відповідачкою не проживає та не має наміру повертатися в сім`ю. Також в судовому засіданні ОСОБА_2 наполягаючи на задоволенні свого позову просив суд взяти до уваги, що він уже створив іншу сім`ю, де в нього в грудні місяці повинна народитися дитина.»

З пояснень ОСОБА_3, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є колишньою дружиною її рідного брата, ОСОБА_2, які домовилися між собою штучно створити спір у суді по даній справі з метою позбавити її права на спадкування 1/2 частини спірної квартири після смерті її матері, ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, якій на підставі договору купівлі-продажу від 12.01.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А., за реєстровим номером №168, належало право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Також ОСОБА_3 зазначила, що фактично з листопада 1996 року її брат, ОСОБА_2, став проживати однією сім'єю з ОСОБА_6 та саме для їх сім'ї за їх власні кошти й купувалася спірна квартира. Також зазначала, що в спірній квартирі ОСОБА_1 жодного разу не була, адже у ній проживав її брат з ОСОБА_6.

Щодо пояснень ОСОБА_3 про штучний характер спору між сторонами по справі з метою виведення спірної квартири зі складу спадкового майна.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.01.2017 року ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_1 було видано нотаріально посвідчену довіреність, щоб остання представляла його інтереси в тому числі і в її позові проти нього самого (а.с.44).

Також у зазначеній довіреності ОСОБА_2 надає відповідні повноваження своєму представнику у суді - ОСОБА_7 та одночасно представнику свого опонента - представнику позивача, ОСОБА_8.

Судом першої інстанції встановлено, що з витребуваних від приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Якуби О.А. документів, на підставі яких було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12.01.1998 року, вбачається, що квартиру від імені ОСОБА_2 було продано ОСОБА_6, яка діяла на підставі доручення від 09.01.1998 року. При цьому в матеріалах справи дійсно відсутня згода ОСОБА_1, яка на той час ще перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, хоча з листопада 1996 року ОСОБА_2 проживав однією сім'єю з іншою жінкою, ОСОБА_6. Відсутність такої згоди є необхідною, але не достатньою умовою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Відповідно до правової позиції ВСУ у цивільній справі №6-1587цс16 відсутність згоди одного з подружжя на відчуження спільного майна сама по собі не може бути підставою для визнання договору недійсним - інший з подружжя в такому випадку має право на компенсацію вартості своєї частки.

Отже, ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися з позовом до свого колишнього чоловіка з вимогою про відповідну компенсацію вартості 1/2 частини квартири та оскільки її колишній чоловік (ОСОБА_2.) повністю визнає її позов і він успадкував 1/2 частину спірної квартири.

Щодо пропуску спливу строку позовної давності.

Відповідно до правової позиції ВСУ у справі за № 6-17цс17: «Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.»

Відповідно до ст. 9 КпШУ на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України.

Згідно до ст. 10 КпШУ у випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом.

Тому фактично ст. 10 КпШС України носить відсильний характер та відсилає нас до положень ст.ст.71,75,80 ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР «Обов'язковість застосування позовної давності»: позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР: закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Жодних поважних причин пропуску позовної давності позивач та її представник суду не навели, а тому сплив строк позовної давності для захисту судом права позивача з приводу оскарження спірного правочину.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову по суті, а не по строкам, оскільки ОСОБА_1 не довела наявність обставин, які мають значення для справи та на які вона посилалася, як на підставу своїх вимог, а відсутності письмової згоди позивача на продаж спірної квартири недостатньо для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В.Свистунова