Справа № 161/5252/19
Провадження № 2-о/161/153/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

заявника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа ОСОБА_3, Луцький відділ поліції Головного управління національної поліції у Волинській області, про видачу обмежувального припису, --

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3

Заява обґрунтована тим, що 04.09.2014 було зареєстровано шлюб між заявником та заінтересованою особою ОСОБА_3 У подружжя є двоє неповнолітніх дітей. Вказує, що її чоловік ОСОБА_3 часто предявляє до неї необґрунтовані претензії, постійно ганьбить і принижує її честь та гідність. На фоні постійних незгод в родині почали виникати сварки, які переростали в конфлікти. Мали місце зловживання алкогольними напоями, що негативно впливало на відношення в сімї і як наслідок погіршення сімейного життя. Зазнає постійного психологічного тиску з боку ОСОБА_3

Крім того, останній перебуває на обліку, як особа яка вчиняє домашнє насильство.

Підставою звернення до суду є неодноразові факти прояву домашнього насилля відносно неї та малолітніх дітей, які нерідко стають свідками неправомірних дій ОСОБА_3

А тому, просила видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_3, яким протягом шести місяців заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_2 за адресою: вул. Вишнева, 11, с. Тарасове Луцького району Волинської області; заборонити наближатися на відстань ближче 50 метрів до місця проживання (перебування), навчання дітей, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою ОСОБА_2; особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_3, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби звязку особисто і через третіх осіб.

Заявник ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги заяви підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Суду пояснила, що ОСОБА_3 її чоловік, однак нею подано позов про розірвання шлюбу. Чоловік має нервові розлади, іноді зловживає алкоголем, поводиться асоціально. На даний час з чоловіком не спілкуються, більше трьох тижнів його не бачила, останній перебував у реабілітаційному центрі. З телефонного повідомлення психолога реабілітаційного центру дізналася, що ОСОБА_3 поїхав на заробітки в м. Київ. Сам чоловік їй не телефонує та не пише. Оскільки він часто зловживає алкоголем, веде аморальний спосіб життя, не бажає аби він наближався до неї та завдавав їй та дітям стресу.

Заінтересована особа ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, повідомлявся про розгляд справи засобами телефонного звязку. Повідомив суд, що знаходиться поза межами Волинської області , на розгляд справи прибути не має можливості. Не заперечував щодо розгляду справи у його відсутності. Про результати розгляду справи просив повідомити письмово.

Заслухавши пояснення заявника, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява до задоволення не підлягає.

Згідно з вимогами ст. 350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

З свідоцтва про шлюб серії І-ЕГ №091692 (а.с. 8) встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі з 04.09.2014, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області.

Сторони є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження (а.с. 9,10).

В судовому засіданні з пояснень заявниці ОСОБА_2 встановлено, що особа, відносно якої вирішується питання про застосування обмежувального припису ОСОБА_3 проживає та зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, в будинку, який є їхньою спільною власністю.

Заявник ОСОБА_2 стверджує, що ОСОБА_3 систематично вчиняє домашнє насильство відносно неї та дітей.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 неодноразово зверталася в органи поліції з заявами по факту сімейних сварок. Дані звернення розглянуто у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян» і доказів, які б встановлювали випадки домашнього насильства у відношенні заявниці ОСОБА_2, не підтверджують.

Окрім того, з представлених суду рапортів з поліції, вбачається, що заявниця неодноразово до приїзду поліції повідомляла про закінчення конфлікту з ОСОБА_3 та відсутність претензій до останнього. Тобто, сама відмовлялася від продовження вжиття відповідними органами заходів припинення правопорушення ОСОБА_3

Відомості про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 по факту повідомлення ОСОБА_2 про вчинення домашнього насильства в сімї суду не надано та таких доказів не здобуто і в судовому засіданні.

У відповідності до п.3, п.6, п.7, п.8, ч.1ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сімєю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до п. п. 5, 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов'язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб.

При вирішенні питання щодо домашнього насильства та протидії останньому, суд повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі.

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

За п. 9 частини 1 ст. 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов'язків держави, які невід'ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя (пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи встановлено наявність між подружжям побутових конфліктів, ускладнених шлюбно-сімейних відносин, викликаних втратою почуттів між чоловіком та дружиною, конфлікти виникали на емоційному ґрунті, однак мали нетривалий характер.

Твердження заявника про те, що ОСОБА_3 чинить домашнє насильство щодо неї, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Постановляючи рішення, суд бере до уваги, що шлюб між сторонами не розірваний, вони зареєстровані та проживають у спільному житловому будинку, поділ майна між ними не здійснено.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що ОСОБА_3 переслідує дружину, спілкується з нею, веде листування, телефонні переговори, будь-яким іншим способом намагається контактувати з заявницею, а форма такого спілкування є такою, що завдає ОСОБА_2 психологічного тиску та страждань,.

В судовому засіданні з пояснень самої ОСОБА_2 судом встановлено, що подружжя протягом останніх трьох тижнів взагалі не спілкувалося, не телефонували один одному, ОСОБА_3 за адресою реєстрації не проживав.

Також суд не приймає як доказ вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства щодо заявника, доводи про притягнення останнього неодноразово до адміністративної відповідальності за зверненням заявника, оскільки наявність таких звернень та складених адміністративних протоколів не є доказом вини ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено судом.

Доказів про притягнення судом ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності заявником не надано.

При цьому суду не надано жодних доказів, щодо внесення зазначених випадків до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі та притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ознаками статті ст. 173-2 КУпАП.

Окрім того, суд дійшов висновку, що заявником не обґрунтовані ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно ОСОБА_3 обмежувального припису і його максимального строку.

Не надано доказів і для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою та настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення.

Окрім цього судом не встановлено стверджуваних заявником обставин, що ОСОБА_3 перманентно продовжує вчиняти щодо заявника домашнє насильство.

Станом на день розгляду справи в поведінці ОСОБА_3 не вбачається намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для заявника чи оточуючих. Не встановлено і вірогідності продовження дій, які б призвели до настання тяжких або особливо тяжких наслідків.

За таких обставин, суд оцінюючи інтереси учасників справи, враховуючи суспільні інтереси, дійшов висновку, що аргументи заявника не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання у приватне життя ОСОБА_3 (в тому числі і право на житло), а тому слід відмовити у видачі обмежувального заходу.

Керуючись ст. ст. 350-5, 350-6 ЦПК України, на підставі ст.ст. 1, 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 03.04.2019.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій