ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 308/1353/15-ц

провадження № 61-29663св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу скаргою ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Цебриком Любомиром Васильовичем, на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2016 року, ухвалене у складі судді Шепетко І. О., та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 20 вересня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Мацунича М. В., Куштана Б. П., Джуги С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначило, що 28 лютого 2011 року ОСОБА_1 став клієнтом банка, звернувшись із анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Підписанням анкети-заяви він засвідчив свою згоду на те, що ця анкета разом із Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банка складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

На виконання договору відповідач отримав кредитну карту із встановленим на нею кредитним лімітом у розмірі 6 000 гривень, за користування яким підлягали сплаті 30% річних.

Умовами і правилами надання банківських послуг передбачено, що банк може в односторонньому порядку змінювати кредитний ліміт, а також розмір процентів за користування кредитом.

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 не виконує зобов`язання з погашення кредитної заборгованості і станом на 31 жовтня 2014 року має заборгованість у розмірі 12 135,65 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 5 823,80 гривень, заборгованість за процентами - 4 357,77 гривень, заборгованість за комісією - 900 гривень та штрафи - 500 гривень (фіксована частина) і 554,08 гривень (процентна складова).

За таких обставин АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 12 135,65 гривень.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2016 року позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 135,65 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 5 823,80 гривень, заборгованість за процентами - 4 357,77 гривень, заборгованість за комісією - 900 гривень та штрафи - 500 гривень (фіксована частина) і 554,08 гривень (процентна складова).

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 243,60 гривень у відшкодування судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту існування між сторонами договірних правовідносин і порушення ОСОБА_1 обов`язку з повернення отриманого кредиту, що призвело до виникнення заборгованості, яку він добровільно не погашає.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 20 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача кредитної заборгованості, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи. Твердження відповідача про сплив позовної давності апеляційний суд відхилив з тих підстав, що з відповідною заявою відповідач до суду першої інстанції не звернувся, хоча перешкод у реалізації такого процесуального права не мав, так як достовірно знав про перебування цієї справи у провадженні суду та неодноразово звертався до суду з клопотаннями про відкладення її розгляду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 20 вересня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що не укладав із банком кредитний договір у розумінні статей 626, 638 ЦК України та згоди щодо усіх істотних умов договору, на які позивач посилається в обґрунтування вимог позову, вони не досягли. Подана банком анкета-заява нечитабельна, у ній не зазначені види банківських послуг, які просить надати клієнт, бажаний кредитний ліміт і кінцевий строк повернення кредитних коштів.

Вказує, що узагалі не підписував анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг і на фотографіях з комп`ютерної системи банку, які подані на підтвердження отримання ним кредитної карти, зображений не він.

На думку заявника, відсутність його підпису на доданих до позову Умовах та правилах надання банківських послуг, а також на Тарифах банку свідчить про те, що вони не є невід`ємною складовою договору про надання банківських послуг.

Посилається на допущені судом апеляційної інстанції порушення цивільного процесуального законодавства, які полягають у безпідставному відхиленні поданих ним заяв про призначення почеркознавчої експертизи і про застосування позовної давності.

Позиція інших учасників справи

У грудні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» подало заперечення на касаційну скаргу, у яких послалося на безпідставність її доводів. Вказало, що Умови і правила надання банківських послуг є публічною офертою банка, яку прийняв відповідач, підписавши анкету-заяву, тому договір про надання банківських послуг між ними є укладеним. Зазначило, що факт видачі ОСОБА_1 кредитної карти і користування нею належним чином підтверджені випискою по рахунку та роздруківками комп`ютерної програми банку із фотографіями відповідача.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і зупинено виконання заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2016 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 лютого 2011 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, у якій зазначив свою згоду на те, що ця анкета разом із Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банка складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

У анкеті-заяві зазначено, що Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку і позичальник, підписуючи анкету, зобов`язується виконувати їх вимоги і регулярно ознайомлюватися з внесеними до них змінами на сайті банку.

На виконання договору про надання банківських послуг позичальник отримав кредит у сумі 6 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, за користування яким підлягали сплаті 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Оцінивши скріншоти з комп`ютерної програми АТ КБ «ПриватБанк» із фотографіями ОСОБА_1 з кредитною картою та виписку за картковим рахунком, суди встановили, що банк видав відповідачу кредитну карту, якою останній користувався.

Відповідно до пунктів 3.2, 3.3 розділу І Умов та правил надання банківських послуг клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і визнає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Згідно з пунктом 6.5 розділу І Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 5.5 розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що банк нараховує проценти за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами банку, із розрахунку 360 календарних днів на рік.

При порушенні клієнтом строків внесення платежів за кожним з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 гривень + 5% від суми позову (пункт 8.6 розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг).

Оцінивши поданий позивачем розрахунок заборгованості і виписку за картковим рахунком, суди встановили, що ОСОБА_1 не виконував зобов`язання з погашення кредитної заборгованості і станом на 31 жовтня 2014 року має заборгованість у розмірі 12 135,65 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 5 823,80 гривень, заборгованість за процентами - 4 357,77 гривень, заборгованість за комісією - 900 гривень та штрафи - 500 гривень (фіксована частина) і 554,08 гривень (процентна складова).

Доказів того, що заборгованість перед банком у нього відсутня, або має менший розмір, ніж зазначено позивачем, ОСОБА_1 судам попередніх інстанцій не надав.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами, комісії і штрафів, суди попередніх інстанцій виходили з того, що сторони уклали договір про надання банківських послуг, зміст якого зафіксований в кількох документах: анкеті-заяві, Умовах та правилах надання банківських послуг та Тарифах банка.

Проте такі висновки судів попередніх інстанцій є помилковими.

Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на дату складання відповідачем анкети-заяви, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами першої і третьою статті 530 ЦК України передбачено, що у разі встановлення у зобов`язанні строку (терміну) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Увипадку невстановлення строку (терміну) виконання боржником обов`язку, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтями 610, 611 ЦК Українивстановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови таких договорів у сфері кредитних правовідносин розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам та доведені до їх відома, так як друга сторона (споживач послуг банку) лише приєднується до договору, з умовами якого він ознайомлений.

АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі її розмір і порядок нарахування, послалося на Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи з обслуговування кредитної карти «Універсальна», зафіксовані у довідці про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», як на невід`ємні частини договору про надання банківських послуг.

Додані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг і довідка про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», у якій викладені Тарифи з обслуговування кредитної карти «Універсальна», позичальником ОСОБА_1 не підписані.

Суди попередніх інстанцій при вирішені питання щодо статусу Умов і правил надання банківських послуг та Тарифів з обслуговування кредитної карти «Універсальна» як невід`ємних частин договору про надання банківських послуг, дійшли неправильного висновку про можливість застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України щодо договору приєднання і не врахували, що Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банка, розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися за період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

Зміст цих Умов і Тарифів повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони правовідносин - банку, який може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування за власним рішенням. Вказане надає кредитору можливість подати в суд примірники Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку у тій редакції, що найбільш сприятлива для вирішення справи на користь банка.

За відсутності доказів того, що саме додані до позову Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи банку розумів ОСОБА_1 при поданні анкети-заяви, ознайомився та погодився із ними, ці Умови та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма укладеного із відповідачем договору про надання банківських послуг.

Такі висновки узгоджуються із висновками щодо застосування норм матеріального права, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Суди попередніх інстанцій, дійшовши висновку про вступ сторін у договірні правовідносини на умовах, які зафіксовані в анкеті-заяві, Умовах та правилах надання банківських послуг і Тарифах з обслуговування кредитної карти «Універсальна», помилково вважали, що додані банком до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг і довідка про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» є складовими укладеного сторонами договору і врегульовують спірні правовідносини.

У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При зверненні до банка 28 лютого 2011 року ОСОБА_1 підписав лише анкету-заяву, у якій не визначено розмір процентної ставки за користування кредитом, комісії і штрафних санкцій, тобто сторони у розумінні цивільного законодавства не погодили розмір та підстави стягнення процентів і неустойки.

Позовних вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, АТ КБ «ПриватБанк» не заявив.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 9 квітня 1985 року №39/248, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільноправових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 дійшла висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За таких обставин немає підстав для висновку, що при укладенні договору із ОСОБА_1 . АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог законодавства щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, зокрема, щодо порядку і розмірів нарахування процентів, комісії і штрафних санкцій.

З урахуванням викладеного касаційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитом у розмірі 4 357,77 гривень, комісії у розмірі 900 гривень і штрафів на загальну суму 1 054,08 гривень, нарахованих позичальнику відповідно до Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів з обслуговування кредитної карти «Універсальна».

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки суди першої і апеляційної інстанцій, вирішуючи справу в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитом у розмірі 4 357,77 гривень, комісії у розмірі 900 гривень і штрафів на загальну суму 1 054,08 гривень, неправильно застосували норми матеріального права і безпідставно задовольнили такі вимоги, касаційний суд скасовує заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 20 вересня 2017 року у відповідних частинах і ухвалює у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог, у зв`язку з чим зменшує розмір стягненої з відповідача заборгованості з 12 135,65 гривень до 5 823,80 гривень.

Оскільки відповідач фактично отримав і використав кредит у розмірі 5 823,80 гривень, що встановлено судами попередніх інстанцій з розрахунку заборгованості і виписки за картковим рахунком та не спростовано відповідачем, вказана сума підлягає стягненню на користь АТ КБ «ПриватБанк», тому висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позову у цій частині є правильними.

Доводи заявника про те, що він не підписував анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг і на фотографіях з комп`ютерної системи банку, які подані на підтвердження отримання відповідачем кредитної карти, зображений не він, касаційний суд відхиляє.

Суди першої та апеляційної інстанції у визначеному цивільним процесуальним законодавством порядку оцінили зазначені докази і встановили, що на фотографіях зображений ОСОБА_1 , він отримав кредитну карту у АТ КБ «ПриватБанк» і тривалий час користувався нею.

Фактично доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи.

Посилання заявника на допущені судом апеляційної інстанції порушення цивільного процесуального законодавства, які полягають у безпідставному відхиленні поданих ним заяв про призначення почеркознавчої експертизи і про застосування позовної давності, касаційний суд відхиляє.

Суд апеляційної інстанції розглянув подане ОСОБА_1 клопотання про призначення почеркознавчої експертизи і постановив ухвалу про його відхилення, зазначивши, що вимог про визнання договору про надання банківських послуг недійсним відповідач не заявляв, а інші подані сторонами докази достовірно підтверджують отримання відповідачем кредитної карти і користування нею, тому для задоволення клопотання немає правових підстав.

Крім того, згідно зі статтею 303 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

ОСОБА_1 до суду першої інстанції з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи не звертався і поважних причин неподання такого клопотання не зазначив.

Стаття 267 ЦК України закріплює, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

ОСОБА_1 достовірно знав про перебування цієї справи у провадженні суду першої інстанції, про що свідчать повідомлення про вручення йому судових повісток і адресовані суду заяви про відкладення розгляду справи.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, ОСОБА_1 до суду першої інстанції із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності не звернувся, тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано не розглядав таку заяву під час апеляційного перегляду справи.

Посилання заявника на те, що у анкеті-заяві не визначено суму кредитного ліміту, порядок і умови повернення кредиту, відповідальність сторін та не зазначено кінцевий строк повернення кредитних коштів, обґрунтовані, проте суд враховує, що ОСОБА_1 , діючи на власний розсуд, звернувся до банка і отримав кредитну карту, за якою рахується борг у зв`язку з використанням кредитного ліміту, тобто відповідач добровільно скористався наданими банком послугами і повинен погасити заборгованість, що виникла у зв`язку з його діями. Строк повернення цих коштів також не визначений, проте, враховуючи зміст частини третьої статті 530 ЦК України, пред`явленням цього позову банк фактично заявив вимогу про виконання зобов`язання та повернення використаних кредитних коштів.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частини перша і десята статті 141 ЦПК України).

Судовий збір, сплачений АТ КБ «ПриватБанк» при поданні позову, підлягає відшкодуванню пропорційно розміру задоволених позовних вимог (47,99%); ОСОБА_1 , якого суд касаційної інстанції звільнив від сплати судового збору за подання касаційної скарги, підлягає відшкодуванню судовий збір, сплачений при поданні апеляційної скарги, пропорційно задоволеним вимогам касаційної скарги (52,01%).

Таким чином, з урахуванням визначених частинами першою і десятою статті 141 ЦПК України принципів відшкодування судових витрат, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 22,46 гривень (267,96)*52,01%)-(243,6*47,99%).

За таких обставин касаційний суд скасовує заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 20 вересня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 243,60 гривень судового збору і ухвалює у цій частині нове рішення про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору 22,46 гривень.

Щодо поновлення виконання судового рішення

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційну скаргу задоволено частково, а оскаржувані судові рішення в частині стягнення заборгованості за тілом кредита залишено без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 5 823,80 гривень.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Цебриком Любомиром Васильовичем, задовольнити частково.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 20 вересня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» процентів за користування кредитом у розмірі 4 357,77 гривень, комісії у розмірі 900 гривень і штрафів на загальну суму 1 054,08 гривень скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з чим зменшити розмір стягненої з ОСОБА_1 заборгованості з 12 135,65 гривень до 5 823,80 гривень.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 20 вересня 2017 року в частині стягнення із ОСОБА_1 судового збору у розмірі 243,60 гривень скасувати.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору 22,46 гривень.

Поновити виконання заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 5 823,80 гривень.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов