Єдиний унікальний номер 233/4011/18 Номер провадження 22-ц/804/814/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Агєєва О.В., Мальованого Ю.М.

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 233/4011/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", яке змінило своє найменування на Акціонерне товариство "Українська залізниця", про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги у зв'язку із звільненням, компенсації втрати частини доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року у складі судді Малінова О.С., -

В С Т А Н О В И В:

02 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі ПАТ "Укрзалізниця") про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги у зв'язку із звільненням, компенсації втрати частини доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зазначав, що перебував у трудових відносинах з ПАТ "Укрзалізниця". Наказом № 2520/ДН-ос від 29 червня 2017 року звільнений за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату.

Посилаючись на те, що при звільненні відповідач розрахунок з ним не провів, просив стягнути з ПАТ "Укрзалізниця" на його користь:

- заборгованість по заробітній платі за березень - червень 2017 року в розмірі 13 361,46 грн.;

- компенсацію за 25 днів невикористаної відпустки в розмірі 5 495,53 грн.;

- вихідну допомогу у зв'язку із скороченням штату в сумі 6 602,99 грн.;

- компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати у розмірі 2 867,28 грн.;

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 30.06.2017 року по день винесення судом рішення (а.с. 1 - 7 т. 1).

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПАТ "Укрзалізниця" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з березня по червень 2017 року, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу у зв'язку із скороченням штату в сумі 25 459,98 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати у сумі 4 098,83 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 червня 2017 року по 03 грудня 2018 року включно в сумі 113 529,60 грн., а всього 143 088,41 грн.

Стягнуто з ПАТ "Укрзалізниця" на користь держави судовий збір у розмірі 1 430,88 грн. (а.с. 235 - 241 т. 1).

Постановою Кабінету Міністрів України № 938 від 31.10.2018 року змінено тип публічного акціонерного товариства "Українська залізниця з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство "Українська залізниця" (скорочене найменування АТ "Укрзалізниця").

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач АТ "Укрзалізниця" в апеляційній скарзі просить рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року скасувати та залишити позовні вимоги ОСОБА_1 без розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи, а саме, що робоче місце позивача знаходилось на території проведення антитерористичної операції.

20 березня 2017 року Лиманським відділом Слов'янського ВП ГУ НП в Донецькій області відкрито кримінальне провадження № 0000286 за зверненням регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" за фактом того, що 17 березня 2017 року група невідомих осіб увійшла до відділу кадрів структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", розташованого у м. Донецьк, вул. Артема, будинок № 68, та без пояснень запропонували працівникам відділу кадрів забрати особисті речі, здати ключі від сейфів, кабінетів та покинути будівлю. В результаті неправомірних дій невідомі особи незаконно заволоділи печаткою відділу кадрів структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень"регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", чим заподіяно шкоди господарській діяльності. Через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України" припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей шляхами залізничного і автомобільного сполучення. Наслідком цього рішення є відсутність організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" АТ "Укрзалізниця"та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, відсутність зв'язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень".

У зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольною українській владі територією, з 20 березня 2017 року встановлений простій для всіх працівників підрозділів дирекції.

Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2 встановлено, що терористична загроза та загроза територіальній цілісності України, що супроводжується актами тероризму, є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об'єктивно унеможливлюють виконання відповідачем обов'язків, передбачених трудовим договором, а саме, ст.ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України.

Відповідач не мав об'єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов'язків. Нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки такі нарахування проводяться на підставі документів первинного обліку праці та заробітної плати, а саме, штатного розпису, розцінок та норм праці, табелів обліку використання робочого часу за умови, що господарська діяльність здійснювалася. Відсутність зазначених документів не дає підстав для підтвердження інформації щодо фактичного виконання робіт, що безпосередньо впливає на можливість проведення нарахувань.

29 червня 2017 року відповідач вимушений був розірвати трудовий договір з позивачем у зв'язку зі скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за втрату частини доходу, то ця відповідальність настає за наявності вини власника або уповноваженого ним органу. Унеможливлення виконання відповідачем своїх обов'язків, передбачених статтями 47, 83, 115, 116 КЗпП України, перед працівниками, які вивільнені за скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, зокрема, проведення з ними розрахунку, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин, що є підставою для звільнення відповідача від відповідальності (а.с. 23 - 25 т.2).

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача АТ "Укрзалізниця" залишити без задоволення.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими. Суд повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, його висновки відповідають обставинам справи. Суд правильно застосував норми матеріального і процесуального права.

Структурний підрозділ "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" з моменту його формування з липня 2016 року здійснював господарську діяльність на тимчасово окупованій території України та заробітна плата працівникам структурного підрозділу до березня 2017 року відповідачем нараховувалась та виплачувалась вчасно.

Наказом № 384/Н від 15 березня 2017 року у структурному підрозділі "Донецька дирекція залізничних перевезень" з 17 березня 2017 року було встановлено простій, оплата за який повинна була проводитись згідно ст. 113 КЗпП України у розмірі 2/3 посадового окладу. Даний наказ до теперішнього часу є діючим.

Згідно з частиною 2 ст. 30 Закону України "Про оплату праці" на роботодавця покладено обов'язок забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Таким чином, обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин посилання відповідача на відсутність первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити ситуацію.

Доводи відповідача про відсутність у нього первинних документів не відповідають дійсності, оскільки відповідач з 2008 року використовує автоматизовану систему бухгалтерського обліку "Фобос", завдяки якої він мав доступ до будь якої бухгалтерської інформації по кожному структурному підрозділу в електронному вигляді, тобто до всіх даних, які необхідні для нарахування та виплати заробітної плати працівників. Відповідач має сучасний електронний документообіг "СКЕДО УЗ". У відповідача працює автоматизована система управління персоналом "Кадри", в якій обробляється вся інформація по особистому складу. Облік робочого часу здійснювався в тому числі за допомогою автоматизованої системи бухгалтерського обліку "Фобос".

Відповідач посилається на рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеки України", введене в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 № 62/2017, однак вказане рішення стосується господарської діяльності, а не трудових відносин між позивачем і відповідачем.

Відповідач посилається, що в день звільнення не мав можливості провести остаточний розрахунок, але в місті Лиман для проведення розрахунків із робітниками структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень"та "Луганська дирекція залізничних перевезень"була організована каса, яка працює по теперішній час.

Про можливість отримання та виплати сум, належних йому при остаточному розрахунку, свідчить і відповідь ПАТ "Укрзалізниця"від 19.07.2017 року № ЦЦЕ-05/633 на колективне звернення працівників структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень"регіональної філії "Донецька залізниця"ПАТ "Укрзалізниця".

Крім того, ним до структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень"регіональної філії "Донецька залізниця"ПАТ "Укрзалізниця"було направлено пакет документів (копія є в матеріалах справи), який визначено Порядком проведення остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень"та "Луганська дирекція залізничних перевезень", затвердженим наказом директора регіональної філії "Донецька залізниця"ПАТ "Укрзалізниця"від 26.06.2017 року № 899-Н.

Наказом регіональної філії "Донецька залізниця"№ 682-Н від 12.05.2017 року "Про формування робочої комісії з опрацювання первинних документів щодо остаточного розрахунку працівників структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень"(копія наказу є в матеріалах справи) створена робоча комісіяз працівників регіональної філії "Донецька залізниця"до моменту закінчення скорочення штату працівників Донецької дирекції залізничних перевезень з метою опрацювання документів вказаної дирекції, повноти утримань та перерахування податків і зборів, формування документів обліку та розрахунку заробітної плати, відображення господарських операцій в фінансовій звітності та з інших питань фінансової діяльності.

Проте до теперішнього часу йому не виплачені суми, належні йому від підприємства на день звільнення, що свідчить про неправомірні дії регіональної філії "Донецька залізниця".

Щодо правомірності задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, вважає, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Проте такий сертифікат відповідачем суду не наданий.

Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та Висновок щодо унеможливлення виконання зобов'язань (обов'язку) спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) є різними за юридичним змістом документами, зокрема: сертифікатом засвідчуються форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а у Висновку досліджуються фактичні обставини, що склалися в господарській діяльності суб'єкта господарювання, а також вплив на них дії форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) та формуються щодо таких обставин умовиводи.

Частина 2 ст. 115 ЦПК України передбачає що висновок експерта в галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний ) характер і не є обов'язковим для суду.

Отже, Висновок Торгово-промислової палати Українивід 16.01.2018 року № 126/2/21-10.2 не може бути належним та допустимим доказом у справі № 233/4011/18 в розумінні чинного законодавства України (а.с. 107 - 114 т. 2).

В судове засідання апеляційного суду 03 квітня 2019 року сторони не з'явилися; про дату, час та місце розгляду справи повідомлені: позивач ОСОБА_1 повідомлений апеляційним судом під розписку 20 березня 2019 року при відкладенні розгляду справи (а.с. 153 т. 2); відповідач АТ "Укрзалізниця" судову повістку - повідомлення про розгляд справи 03 квітня 2019 року отримав 26 березня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 155, а.с. 159 т. 2).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, явка яких у судове засідання обов'язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача АТ "Укрзалізниця" підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на посаді начальника технічного сектору відділу електропостачання структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень"регіональної філії "Донецька залізниця"Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". Наказом №2520/ДН-ос від 29 червня 2017 року позивача звільнено з 29 червня 2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників (а.с. 12 - 19 т. 1).

Згідно доданих до позову розрахунків заробітної плати, табелів обліку використання робочого часу позивачу в спірний період було нараховано до виплати: за березень 2017 року - 4 189,89 грн., за квітень 2017 року - 3 669,96 грн., за травень 2017 року - 2 954,43 грн., за червень 2017 року - 2 547,18 грн. (всі суми після утримання обов'язкових податків та зборів) (а.с. 53 - 56 т. 1).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивач знаходився з ПАТ "Укрзалізниця" у трудових відносинах, при звільненні відповідач розрахунок з ним не провів, не виплатив усі належні йому від підприємства суми. Згідно наданих позивачем доказів заборгованість відповідача на час звільнення складала: заборгованість по виплаті заробітної плати за березень 2017 року - 4 189,89 грн., за квітень 2017 року - 3 669,96 грн., за травень 2017 року - 2 954,43 грн., за червень 2017 року - 2 547,18 грн., компенсація за невикористану відпустку - 5 495,53 грн., вихідна допомога - 6 602,99 грн., всього 25 459,98 грн., яка відповідачем не спростована. Відсутність первинної документації не є підставою для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати. Оскільки затримка у виплаті належної позивачу заробітної плати за березень-червень 2017 року, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги складає більше одного місяця, позивач відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати" має право на компенсацію втрати частини грошових доходів, яка з урахуванням індексу інфляції по листопад 2018 року включно складає 4 098,83 грн. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів відсутності його вини у невиплаті позивачу сум, належних йому при звільненні, а тому відповідно до ст. 117 КЗпП України позивач має право на отримання середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 29 червня 2017 року по 03 грудня 2018 року. Наданий відповідачем науково-правовий висновок щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16.01.2018 року № 126/2/21-10.2, який складений на замовлення ПАТ "Укрзалізниця", має консультативний характер, не є обов'язковим для суду. Суд не погоджується з посиланнями експертів на те, що форс-мажорні обставини настали для відповідача з лютого 2017 року, оскільки антитерористична операція триває на території Донецької області з 2014 року. Заробітна плата позивачу за цей час виплачувалася (а.с. 235 - 241 т. 1)

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по сумам, які були належні йому від підприємства на час звільнення, оскільки вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Матеріалами справи доведено та відповідачем не оспорюється, що позивач перебував з ним у трудових відносинах. Згідно копії трудової книжки, яка додана до позовної заяви, ОСОБА_1 з 02 серпня 2016 року працював начальником технічного сектору відділу електропостачання структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" (а.с. 12 - 17 т. 1).

Наказом в.о. начальника структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" від 29 червня 2017 року № 2520/ДН-ос ОСОБА_1 звільнено 29 червня 2017 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату (а.с. 19 т. 1), про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці (а.с. 12 - 17 т. 1). В наказі зазначено, що ОСОБА_1 має право на компенсацію за 25 днів відпустки та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку (а.с. 19 т. 1).

Будь-які заперечення щодо наданої позивачем до суду на підтвердження своїх позовних вимог копії наказу від 29 червня 2017 року № 2520/ДН-ос про припинення трудового договору відповідачем у апеляційній скарзі не зазначено, тобто він відповідачем не оспорюється.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги відповідач не оспорює і той факт, що при звільненні позивача розрахунок з ним не проведено.

Відповідно до частини 1 ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Наказом в.о. начальника регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" від 15.03.2017 року № 384-Н у зв'язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування:

1. встановлено початок простою з 16 березня 2017 року для всіх працівників апарату управління структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень";

2. начальнику структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" та начальнику структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень" наказано:

2.1. встановити відповідними наказами початок простою з 16.03.2017 року для всіх працівників, підпорядкованих їм структурних підрозділів;

2.3. забезпечити облік використання робочого часу знаходження працівників у простої;

3. оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи (а.с. 20 т. 1).

Наказом начальника структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" від 17.03.2017 року № 236/ДНД у зв'язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольною українській владі територією, встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції; на час простоювстановлено щоденний режим роботи згідно діючих Правил внутрішнього трудового розпорядку та зобов'язано всіх працівників, які знаходяться на простої, з'являтися на свої робочі місця, актові зали, кабінети технічного навчання; зобов'язано працівників, які знаходяться на простої, розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в "Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої"; на весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код "П"; оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи (а.с. 21 т. 1).

Зазначені накази узгоджуються з вимогами ст. 113 КЗпП України, згідно якої час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу)

Відповідно до ст. 110 КЗпП України та частини 1 ст. 30 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що заборгованість із виплати заробітної плати позивачу складає: за березень 2017 року - 4 189,89 грн. (почасова оплата 71 год., оплата простою 72 год.), за квітень 2017 року - 3 669,96 грн. (оплата простою 152 год.), за травень 2017 року - 2 954,43 грн. (оплата простою 128 год.), за червень 2017 року -2 547,18 грн. (оплата простою 111 год.). Дані обставини підтверджуються розрахунками заробітної плати за березень - червень 2017 року (табуляграми), які суду були надані позивачем та які йому були видані відповідачем відповідно до ст. 30 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" (а.с. 53 - 56 т. 1). Відповідачем ці відомості не спростовані та суду не надані докази, що ці відомості є недостовірними.

Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), що обов'язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Відповідач визнає, що заробітну плату позивачу він з березня 2017 року не виплачує, оскільки відсутні первинні бухгалтерські документи. Посилаючись на наявність спору щодо розміру заробітної плати, відповідач будь-яких доказів щодо розміру заробітної плати, яку він визнає, не надає.

Відповідно до ст. 12, частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи відповідача ґрунтуються лише на тій обставині, що відсутні первинні документи для нарахування заробітної плати - накази про прийняття на роботу, про надання відпустки, табелі обліку використання робочого часу, розрахунково-платіжні відомості.

Проте позивачем суду надано наказ про припинення трудового договору (а.с. 19 т. 1), накази № 938/ДН-в-т від 09.03.2017 року, № 1152/ДН-в-т від 05.05.2017 року, № 1290/ДН-в-т від 25.05.2017 року про надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати (а.с. 22, а.с. 23, а.с. 24 т. 1), які підписані в.о. начальника Донецької дирекції залізничних перевезень та на них зазначено місце їх видання - м. Лиман Донецької області, тобто населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження, що спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідача будь-якої первинної документації, в тому числі щодо кадрового обліку.

Позивачем надані копії табелів обліку використання робочого часу за березень - червень 2017 року (а.с. 37 - 40), розрахунки заробітної плати за березень - червень 2017 року (а.с. 53 - 56 т. 1).

Відомості у табелях обліку використання робочого часу за березень - червень 2017 року та розрахунках заробітної плати за березень - червень 2017 року узгоджуються між собою та узгоджуються з наказом начальника регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" від 15.03.2017 року № 384-Н про встановлення простою (а.с. 20 т. 1), з наказом начальника структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" від 17.03.2017 року № 236/ДНД про встановлення простою з 20 березня 2017 року, а також з наказами в.о. начальника Донецької дирекції залізничних перевезень № 938/ДН-в-т від 09.03.2017 року, № 1152/ДН-в-т від 05.05.2017 року, №1290/ДН-в-т від 25.05.2017 року про надання позивачу відпусток без збереження заробітної плати (а.с. 22, а.с. 23, а.с. 24 т. 1), оскільки за березень, за травень 2017 року, за червень 2017 року оплата простоїв позивачу нарахована не за повний місяць (норму робочого часу), а за вирахуванням днів його перебування у відпустках без збереження заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги про те, що з березня 2017 року від СП "Донецька дирекція залізничних перевезень" не надходять документи для перерахування заробітної плати, що на підконтрольній Україні території відсутня первинна документація для нарахування заробітної плати за період з 16 березня 2017 року, є необґрунтованими.

По-перше, згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця. Отже суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати.

По-друге, з матеріалів справи, а саме, доданого відповідачем до відзиву на позовну заяву Науково-правового висновку щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16.01.2018 року № 126 - 221 102, який складений на замовлення ПАТ "Укрзалізниця", встановлено, що:

- наказом регіональної філії "Донецька залізниця" № 682-Н від 12.05.2017 року "Про формування робочої комісії з опрацювання первинних документів щодо остаточного розрахунку працівників структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" створена робоча комісія з працівників регіональної філії "Донецька залізниця" до моменту закінчення скорочення штату працівників Донецької дирекції залізничних перевезень з метою опрацювання документів вказаної дирекції, повноти утримань та перерахування податків і зборів, формування документів обліку та розрахунку заробітної плати, відображення господарських операцій в фінансовій звітності та з інших питань фінансової діяльності;

- наказом регіональної філії "Донецька залізниця" № 899-Н від 26.06.2017 року "Про введення в дію Порядку остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганської дирекції залізничних перевезень" уведено в дію Порядок остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень", яким враховується нестандартна ситуація та особливості роботи регіональної філії "Донецька залізниця", оскільки частина структурних підрозділів та працівників знаходяться на тимчасово неконтрольованій Україною території, а виплата здійснюється на контрольованій території України регіональною філією "Донецька залізниця" через каси структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" за місцем їх знаходження (м. Лиман) та регламентується здійснення проведення остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів відповідної дирекції робочими комісіями з опрацювання первинних документів щодо остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" (а.с. 124 - 140 т. 1).

На виконання затвердженого Порядку остаточного розрахунку працівників СП "Донецька дирекція залізничних перевезень" відповідачем прийнято пакет документів для остаточного розрахунку з позивачем ОСОБА_1, що підтверджується наданою ним копією справи № 5483 (а.с. 223 - 224 т. 1). Проте станом на час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не надав доказів, які б спростовували відомості щодо нарахованої позивачу заробітної плати за період з березня 2017 року по 29 червня 2017 року, які зазначені в розрахунках заробітної плати за березень - червень 2017 року, які позивачем надані до суду першої інстанції.

На колективне звернення СП "Донецька дирекція залізничних перевезень" щодо заборгованості по заробітній платі за березень-липень 2017 року відповідач листом від 19.07.2017 року повідомив, що ним запроваджено механізм виплати заборгованості по заробітній платі та інших грошових виплат працівникам через каси Донецької та Луганської дирекції залізничних перевезень регіональної філії "Донецька залізниця" в м. Лиман, що є єдиною можливою формою забезпечення виконання вимог законодавства України. Донецькою дирекцією залізничних перевезень розпочато проведення цих виплат відповідно до розробленого графіку. Для отримання зазначених виплат, що можливо за наявності пакету документів, які визначені Порядком остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганської дирекції залізничних перевезень", необхідно звернутися до Комісії з опрацювання первинних документів щодо остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганської дирекції залізничних перевезень" за адресою: вул. Привокзальна, 22 м. Лиман (а.с. 190 т. 1), що спростовує доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі про відсутність у нього первинних документів.

Крім того, як зазначає позивач у відзиві на апеляційну скаргу, відповідач з 2008 року використовує автоматизовану систему бухгалтерського обліку "Фобос", за допомогою якої здійснювався, в тому числі і облік робочого часу, та завдяки якої відповідач мав доступ до будь якої бухгалтерської інформації щодо кожного структурного підрозділу в електронній формі, тобто до всіх даних, які необхідні для нарахування та виплати заробітної плати працівникам. Відповідач має сучасний електронний документообіг "СКЕДО УЗ" та використовує автоматизовану систему управління персоналом "Кадри", в якій обробляється вся інформація по особистому складу. Такі ж пояснення позивачем надавалися і у відповіді на відзив на позовну заяву (а.с. 186 - 189 т. 1) і відповідачем вони не спростовані.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи, що відповідач в порушення Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" не надав суду першої інстанції документів ні про нараховану позивачу заробітну плату за період з березня 2017 року по 29 червня 2017 року, ні про наявність заборгованості по заробітній платі, ні про відсутність такої заборгованості, в апеляційній скарзі визнає той факт, що розрахунок з позивачем при його звільненні не проведено, суд першої інстанції при вирішенні спору обґрунтовано виходив з наданих позивачем доказів та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі.

Посилаючись в апеляційній скарзі на відсутність об'єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов'язків, відповідач конкретних заперечень щодо сум заробітної плати зазначених у розрахунках заробітної плати за березень - червень 2017 року не наводить.

Згідно наказу від 29.06.2017 року № 2520/ДН-ос про припинення трудового договору позивач має право на компенсацію за 25 днів невикористаної відпустки та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку (а.с. 19 т. 1).

Відповідно до частини 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Суд першої інстанції обгрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача компенсацію за 25 днів невикористаної відпустки у розмірі 5 495,53 грн. та вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку у сумі 6 602,99 грн.

Будь-які доводи щодо цих виплат, а саме, їх розміру, в апеляційній скарзі відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що науково-правовий висновок Торгово-промислової палати №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі та інших грошових виплат, належних позивачу від підприємства на день звільнення, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міста Донецьк Донецької області, міста Луганськ Луганської області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об'єктивно унеможливлюють виконання сторонами обов'язків, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.

У зв'язку із тим, що виробничі потужності, які було закріплено за структурними підрозділами "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", що знаходяться на територіях міста Донецька і Донецької області, міста Луганська та Луганської області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань, і вийшли із-під контролю роботодавця у зв'язку із злочинним їх захопленням для подальшої господарської діяльності представниками цих незаконних збройних формувань і термін їх повернення є невідомим, термінове припинення трудових відносин з усіма працівниками, що за трудовим договором виконують функціональні обов'язки на цих виробничих потужностях у зв'язку із скороченням штату, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, є вимушеним, необхідним, об'єктивним та упереджуючим заходом.

Втрата контролю і доступу ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область місто Донецьк вул. Артема, 68 та Луганська область місто Луганськ вул. Кірова, 44, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень", коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості ПАТ "Укрзалізниця", регіональну філію "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" виконати зобов'язання перед вивільненими працівниками згідно ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Це свідчить про відсутність вини ПАТ "Укрзалізниця" у невиконанні своїх обов'язків (а.с. 124 - 140 т. 1).

В той же час форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства у затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Проте жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заборгованості по заробітній платі.

Закон України від 02.09.2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не скасовує обов'язків роботодавця, визначених ст. 47, ст. 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до частини 4 ст. 97 КЗпП України, ст. 22 Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" встановлено, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. (ст 10).

Проте заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП), компенсація за невикористану відпустку (ст. 83 КЗпП) та вихідна допомога при звільненні (ст. 44 КЗпП), не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.

Відповідно до частини 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 34 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4).

Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159 затвердив "Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати".

Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Відповідно до пунктів 4, 5 "Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц,відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність підстав для нарахування позивачу компенсації через відсутність вини відповідача у порушенні трудових прав працівників, в тому числі встановлених строків виплати заробітної плати.

Оскільки на теперішній час позивачу не виплачена заборгованість по заробітній платі за березень-червень 2017 року, компенсація за невикористану відпустку, затримка виплати цих грошових доходів складає більше одного місяця, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв'язку із порушенням строків їх виплати є обгрунтованими. Доводи щодо розміру компенсації в апеляційній скарзі відсутні.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд першої інстанції правильно послався на те, що згідно практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа "Суханов та Ільченко проти України", справа "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини") "майно" може являти собою "існуюче майно" або засоби, включаючи "право вимоги", відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання"/"правомірне очікування" (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

В рішенні у справі "Кечко проти України" від 08.11.2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (п. 22).

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, оскільки відповідач не спростував надані позивачем розрахунки заробітної плати за березень - червень 2017 року, у строки, встановлені частиною 1 ст. 116 КЗпП України, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплатив ці суми і на час розгляду справи судом першої інстанції, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, в тому числі компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги, на користь позивача.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України "Про оплату праці", а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах до 29 червня 2017 року, при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Суд першої інстанції ухвалив судове рішення в частині задоволення позовних вимог позивача про стягнення належних йому від підприємства сум на день звільнення з додержанням норм матеріального і процесуального права,підстав для скасування рішення суду в цій частині в межах доводів апеляційної скарги не має.

Що стосується висновків суду першої інстанції, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів відсутності його вини у невиплаті позивачу сум, належних йому від підприємства при звільненні і відповідно до ст. 117 КЗпП України позивач має право на отримання середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 29 червня 2017 року по 03 грудня 2018 року, апеляційний суд вважає, що вони є необґрунтованими.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Відповідач не заперечує, що в день звільнення 29 червня 2017 року розрахунок з позивачем проведений не був і не проведений до теперішнього часу. Проте посилається на те, що з 20 березня 2017 року щодо відповідача засвідчено дію форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання ним своїх зобов'язань відповідно до ст. 47, ст. 116 КЗпП України, що свідчить про відсутність вини відповідача.

З матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що позивач працював у технічному секторі відділу електропостачання СП "Донецька дирекція залізничних перевезень", який був розташований у м. Донецьку.

Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 року № 405/2014 на території Донецької та Луганської областей розпочато антитерористичну операцію.

Термін "антитерористична операція" визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV "Про боротьбу з тероризмом", згідно якої антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності (у редакції Закону України від 05.06.2014 р. № 1313-VII).

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

На теперішній час Указ Президента України про завершення проведення антитерористичної операції не видавався.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, м. Донецьк належать до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція.

Місто Донецьк згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України" від 15.03.2017 року № 62/2017 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", згідно якого тимчасово, до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського "Комплексу заходів" від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України, припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.

Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) засвідчено настання для ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" обставин непереборної сили з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень", зокрема, щодо виконання зобов'язань перед вивільненими працівниками згідно ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України (а.с. 124 - 140 т. 1).

Відповідно до частини 3 ст. 14 Закону України від 02.12.1997 року № 671/97-ВР "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), за зверненнями суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб (абзац третій частини третьої статті 14 у редакції Закону України від 02.09.2014 р. № 1669-VII).

Відповідно до ст. 14-1 Закону України від 02.12.1997 р. N 671/97-ВР "Про торгово-промислові палати в Україні" торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до п. 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), який затверджений рішенням Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 року №44(5), сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - документ установленої ТПП України форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Згідно зі ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина 1 ст. 9 ЦК України передбачає застосування цього Кодексу до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо їх не врегульовано іншими актами законодавства.

Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Ураховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема, щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла відвернути, і ця подія завдала збитків.

Отже, Науково-правовий висновок від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 надано Торгово-промисловою палатою України у відповідності з її компетенцією та у порядку, встановленому законом, та підтверджує відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу належних йому сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Посилання суду першої інстанції на те, що зазначений науково-правовий висновок має консультативний характер та не є обов'язковим для суду, не ґрунтується на нормах процесуального права.

Відповідно до частини 3 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Проте суд зобов'язаний оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Посилаючись на необов'язковість науково-правового висновку для суду, суд першої інстанції в порушення ст. 89 ЦПК України не дав оцінку цьому доказу, а саме, чи доводить чи ні він відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу при звільненні всіх сум, що належали йому від підприємства.

Посилаючись, що антитерористична операція триває на території Донецької області з 2014 року, а тому суд не погоджується з висновком, що форс-мажорні обставини настали для відповідача з лютого 2017 року, суд першої інстанції не врахував, що по-перше, відповідно до ст. 14-1 Закону України від 02.12.1997 року № 671/97-ВР "Про торгово-промислові палати в Україні", ст. 10 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є виключною компетенцією Торгово-промислової палати України, що настання цих обставин, незважаючи на загальновідомі строки початку антитерористичної операції, для кожного суб'єкта господарювання встановлюється індивідуально.

Суд не врахував, що засвідчуючи настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) для регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" з 20 березня 2017 року, Торгово-промислова палата виходила з того, що з цієї дати відповідач втратив контроль і доступ до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: м. Донецьк, яке саме 17 березня 2017 року було захоплено невідомими особами, які, як зазначає відповідач, назвалися представниками влади у м. Донецьку та Донецькій області та висунули вимоги здійснювати діяльність із забезпечення перевізного процесу у межах Донецької області відповідно до законодавства ДНР та сплачувати податки від діяльності до її бюджету.

Суд першої інстанції не врахував, що діяльність відповідача на окупованій території фактично була припинена Указом Президента України від 15.03.2017 року № 62/2017 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", згідно якого до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України, припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.

Захоплення майна відповідача, припинення переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, що призвело до припинення діяльності відповідача на окупованій території Донецької області є подією, яку відповідач не міг та не може відвернути.

Враховуючи, що Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року підтверджується, що у трудових правовідносинах між АТ "Укрзалізниця" та позивачем з 20 березня 2017 року на тимчасово окупованій території Донецької області виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, у період існування яких відповідач позбавлений можливості виконати зобов'язання перед своїми працівниками, передбачені умовами трудового договору (контракту, угоди тощо), законодавчими та іншими нормативними актами, апеляційний суд вважає, що вина відповідача у невиплаті позивачу належних йому сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, відсутня, що виключає відповідальність відповідача за затримку розрахунку при звільненні, яка передбачена ст. 117 КЗпП України.

Такий висновок апеляційного суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, які викладені у постановах від 23.03.2016 року у справах №№ 6-364цс16, 6-365цс16; від 11.05.2016 року у справі № 6-383цс16; від 25.05.2016 року у справі № 6-948цс16), та узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постановах від 06.02.2019 року у справі №408/2331/17 та від 16.01.2019 року у справі № 335/9304/17-ц.

Посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що відповідно до частини 1 ст. 115 ЦПК України висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов'язковим для суду, а тому висновок Торгово-промислової палати не може бути належним та допустимим доказом у справі, є необґрунтованими.

Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року не є висновком експерта у галузі права, а є письмовим доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування, тобто у розумінні ст. 77 ЦПК України є належним доказом.

Отже, доводи апеляційної скарги про відсутність вини відповідача у непроведенні з позивачем розрахунку при звільненні і відповідно неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, є обґрунтованими.

Суд першої інстанції ухвалив судове рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до п. 4 частини 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду повністю та залишити позовні вимоги ОСОБА_1 без розгляду.

Підстави для скасування судового рішення повністю або частково з залишенням позову без розгляду встановлені ст. 377 ЦПК України, а саме, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 257 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: 1) позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності; 2) позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи; 3) належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає розгляду справи; 4) у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; 5) позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду; 6) між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана; 7) дієздатна особа, в інтересах якої у встановлених законом випадках відкрито провадження у справі за заявою іншої особи, не підтримує заявлених вимог і від неї надійшла відповідна заява; 8) провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк; 9) позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору; 10) позивач у визначений судом строк не вніс кошти для забезпечення судових витрат відповідача і відповідач подав заяву про залишення позову без розгляду; 11) після відкриття провадження судом встановлено, що позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду; 12) між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення суду іншої держави, якщо право укласти таку угоду передбачене законом або міжнародним договором України, за винятком випадків, якщо суд визнає, що така угода суперечить закону або міжнародному договору України, є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Жодна з зазначених підстав залишення позову без розгляду відповідачем в апеляційній скарзі не зазначена та не обґрунтована.

Отже, вимоги апеляційної скарги про залишення позовних вимог ОСОБА_1 без розгляду є недоведеними.

Підстави для залишення позову ОСОБА_1 без розгляду апеляційним судом не встановлені.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення суду, а саме, про скасування рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, рішення суду в частині розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, стягнення з відповідача на користь держави судового збору у розмірі 1 430,88 грн. підлягає зміні.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року, з яким погодився апеляційний суд, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з березня по червень 2017 року, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу при звільненні в сумі 25 459,98 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати у сумі 4 098,83 грн., всього 29 558,81 грн.

Від сплати судового збору з цих позовних вимог позивач звільнений на підставі п. 1 частини 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір", згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати.

Відповідно до частини 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п/п 1 пункту 1 частини 2, частини 1 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року №3674-VІ "Про судовий збір" за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 07.12.2017 року № 2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2018 року встановлено у розмірі 1 762 гривні.

З задоволених позовних вимог ОСОБА_1 у загальній сумі 29 558,81 грн.підлягає сплаті судовий збір у зв'язку із розглядом справи судом першої інстанції у розмірі 295,59 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

В апеляційній скарзі відповідач оспорював суму 143 088,41 грн., з яких заборгованість по заробітній платі за період з березня по червень 2017 року, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога при звільненні, компенсація втрати частини доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати у сумі 29 558,81 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 113 529,60 грн.

З апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 2 146,32 грн. (а.с. 10, а.с. 27 т. 2), що відповідає встановленому п/п 6 п. 1 частини 2, частини 1 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір".

Відповідно до п/п 6 п. 1 частини 2, частини 1 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" з апеляційної скарги на рішення суду справляється судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги АТ "Укрзалізниця" та скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 113 529,60 грн., з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання АТ "Укрзалізниця" апеляційної скарги з позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з яких від сплати судового збору позивач відповідно до п. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" не звільнений, у розмірі 1 702,94 грн. (113 529,60 х 1% х 150%).

Решта сплаченого відповідачем судового збору компенсації йому не підлягає, оскільки в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Керуючись ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за період з березня 2017 року по червень 2017 року, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги у розмірі 25 459 гривень 98 коп., компенсації втрати частини доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати у розмірі 4 098 гривень 83 коп., залишити без змін.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 червня 2017 року по 03 грудня 2018 року в сумі 113 529 гривень 60 коп. скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року в частині розподілу судових витрат - стягнення з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"на користь держави судового збору у розмірі 1 430 гривень 88 коп. змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця"(, юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, будинок 5) на користь держави судовий збір у розмірі 295 (двісті дев'яносто п'ять) гривень 59 коп. за наступними реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м.Київ/ 22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача 6001; код класифікації доходів бюджету 22030106.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, фактичне місце проживання: АДРЕСА_2) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця"(, юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, будинок 5) судовий збір у розмірі 1 702 (одна тисяча сімсот дві) гривні 94 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: О.В. Агєєв

Ю.М. Мальований

Повне судове рішення складено 04 квітня 2019 року.

Головуючий суддя : Л.І. Соломаха