Дата документу 06.02.2019 Справа № 315/1322/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 315/1322/17 Головуючий у 1-й інстанції Ярош С.О.
Провадження № 22-ц/807/307/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Маловічко С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну спарву за апеляц3ійною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 23 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про стягнення матеріальних збитків

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про стягнення матеріальних збитків.

В обґрунтування позову зазначав, що 15.07.2017 року він звернувся до відділення поліції із заявою про те, що на його полі косить пшеницю комбайнер СФГ «Славутич» ОСОБА_8, організував техніку та проконтролював збір врожаю ОСОБА_7 за проханням ОСОБА_3 та ОСОБА_4, 25.07.2017 року він отримав висновок про результати розгляду його заяви як звернення, з якого він дізнався, що йому запропоновано звернутися до Гуляйпільського районного суду Запорізької області в порядку стягнення майнової шкоди, він вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення матеріальних збитків, заподіяних неправомірними діями по заволодінню посівами у вигляді упущеної вигоди та стягнення моральної шкоди, вважає, що відповідачі безпідставно набули його майно з двох земельних ділянок площею 9,1642 га та 9,0593 га.

Так на початку серпня 2016 року він засіяв вищевказані земельні ділянки озимою пшеницею, так як дані земельні ділянки знаходились у нього в оренді за договорами, то рішеннями Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 16.11.2016 року та від 01.03.2017 року договори оренди землі визнані недійсними, наслідки недійсності правочинів не були зазначені в рішеннях суду, посилався на ст.41 Конституції України на ст.317 ЦК України, ст.ст. 1166, 1192 ЦК України.

Просив суд стягнути з ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 155932,50 грн., стягнути з ОСОБА_4 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 155932,50 грн., стягнути з ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн., стягнути судовий збір з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в сумі 3118,65 грн. по 1559,32 грн. з кожного, з ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1762 грн.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 23 липня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 37825 грн. та витрати на сплату судового збору в сумі 378,13 грн., а всього 38203,13 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 37825 грн. та витрати на сплату судового збору в сумі 378,13 грн., а всього 38203,13 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави недоплачену суму судового збору в сумі 784,78 грн.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 просили рішення суду першої інстанції скасувати.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених вимог у відповідній частині.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною першою статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Відповідно до ч.3 ст.1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 9,1642 га, розташованої на території Полтавської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 16.11.2016 року.

ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 9,0593 га, розташованої на території Полтавської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 01.03.2017 року.

20.01.2012 року між позивачем та ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були укладені договори оренди земельної ділянки.

У серпні 2016 року позивач засіяв земельну ділянку озимою пшеницею.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року визнано недійсним договір оренди землі, укладений 20.01.2012 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 9,1642 га, розташовану на території Полтавської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 01 березня 2017 року визнано недійсним договір оренди землі, укладений 20.01.2012 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 9,0593 га, розташовану на території Полтавської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

15.07.2017 року комбайнером СФГ "Славутич" з земельних ділянок відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зібрано зерна пшениці 5,3 тони.

17.07.2017 року комбайнером СФГ "Славутич" з земельних ділянок відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зібрано зерна пшениці 12,5 тони, що підтверджується довідкою.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вірно встановив, що правовідносини, як виникли між сторонами, регулюються ст.ст. 216, 1166, 1212 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до суду звернувся позивач з позовом до відповідачів - власників земельних ділянок, які своїми неправомірними діями: збором врожаю пшениці, належної позивачу, набули майно - зерно пшениці без достатньої правової підстави з вимогою про відшкодування шкоди у виді упущеної вигоди.

При визначені розміру відшкодування майна: врожаю зерна пшениці, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з об`єму зібраного врожаю: вагою зерна пшениці, що підтверджується довідкою СФГ "Славутич" 5,3 тони + 12,5 тон = 17,8 тон, та дійшов правомірного висновку про те, що розмір відшкодування повинен становити: 17,8 тон х 4250 грн. = 75650 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не врахована довідка головного управління статистики у Запорізькій області в якій зазначено інформація про середню ціну реалізації пшениці в сільськогосподарських підприємствах Гуляйпільського району Запорізької області за 2017 рік, яка склала 3 754,6 грн. за тонну, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки мав реальну можливість здати на елеватор в м. Токмак та отримати дохід саме з цієї вартості.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 23 липня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: