ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/299/19 Справа № 213/3690/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Соловйова Л.Я. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/3690/14-к

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка також діє і як законний представник малолітньої ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_5, на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 23 квітня 2018 року, яке ухвалено суддею Соловйовою Л.Я. о 13 годині 59 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 02 травня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю "СІТІСЕРВІС-КР", про усунення перешкод в користуванні власністю.

Позовна заява мотивована тим, що позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1, кожному по 1/ 2 частці, однак відповідач змінила вхідний замок та не пускає її до квартири.

Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 08 червня 2015 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 147).

Уточнивши позовні вимоги, та зазначивши відповідачем ОСОБА_3, яка також діє і як законний представник малолітньої ОСОБА_4, позивач мотивувала позовні вимоги тим, що у вказаній квартирі зареєстрована та проживає донька відповідача ОСОБА_2 - відповідач ОСОБА_3 з малолітньою донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач не має змоги користуватися своєю власністю, оскільки відповідачі змінили замок на вхідних дверях, дубліката ключа від замка позивачу не надали, позбавивши її у вільному доступі до квартири. На її вимоги надати доступ до квартири з метою користування нею, відповідачі відповідають відмовою. У зв'язку з чим вона зверталась до правоохоронних органів, якими були підтверджені факти викладені в її заяві щодо створення перешкод в користуванні квартирою. Вважає дії відповідачів незаконними та такими, що порушують її права та інтереси, як власника частки спірної квартири.

Просила суд зобов'язати ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не чинити перешкоди у доступі та користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 26 вересня 2016 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача малолітню ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3, та третю особу виконавчий комітет Інгулецької районної в місті ради м.Кривого Рогу, як орган опіки та піклування.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 23 квітня 2018 року позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у доступі та користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі по 121 грн. 80 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_5, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду. Зокрема, вказує на те, що суд не звернув увагу на заперечення відповідачів, які наполягають на тому, що вони не чинили перешкоди позивачу у доступі до квартири. При цьому, вказує на те, що той факт, що позивачу не відчиняли двері у квартирі не свідчить про наявність перешкод, оскільки, можливо вона приходила коли відповідачів не були дома, а пояснення свідка, який стверджував, що відповідач була вдома та дивилась у вікно, не підтверджені іншими доказами. Вважає, що акти сусідів є неналежними доказами, оскільки ці особи проживають у сусідніх під'їздах.

Також, апелянт наголошує на тому, що позивачу неодноразово пропонувалося вирішити питання про порядок користування даною квартирою, щоб відповідачі мали змогу звільнити якусь кімнату від своїх речей та встановити замок на власну кімнату, розділити особові рахунки, однак позивач жодних дій з цього питання не вчинила.

Також, вказує й на те, що вхідні замки було замінено у зв'язку із замахом на крадіжку, та позивач відмовилася нести витрати на заміну дверей.

Крім того, вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неналежним, оскільки позивач не вказала, яким саме чином відповідачі не повинні чинити їй перешкоди у користуванні квартирою, і суд теж не вирішив таке питання.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_5, яка підтримала доводи апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що квартира АДРЕСА_1 складається з трьох кімнат, житловою площею 48,4 кв.м., загальною площею 66,4 кв.м. та знаходиться на 1 поверсі двохповерхового будинку, на праві власності належала ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4, на підставі Свідоцтва про право власності на житло №181, виданого 21 квітня 2004 року Управлінням житлово-комунального господарства Криворізького міськвиконкому.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 листопада 2007 року, виданого державним нотаріусом Криворізької державної нотаріальної контори Чуркіною Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за НОМЕР_1, ОСОБА_2 на праві власності у порядку спадкування після матері ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4, належить 1/ 2 частка квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.39, т.2 а.с.152).

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 листопада 2007 року, виданого державним нотаріусом Криворізької державної нотаріальної контори Чуркіною Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за НОМЕР_2, ОСОБА_8 на праві власності у порядку спадкування після матері ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4, належить 1/ 2 частка квартири АДРЕСА_1 (т.2 а.с.151).

14 жовтня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Криворізької державної нотаріальної контори Чуркіною Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №2128, за умовами якого ОСОБА_8 подарував ОСОБА_1 1/2 частку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ( т.1а.с.4 ).

Договором про внесення змін до договору дарування 1/2 частки квартири від 02 листопада 20-11 року, посвідченим державним нотаріусом Криворізької державної нотаріальної контори Чуркіною Н.М. та зареєстрованим в реєстрі за №2305, внесено зміни до Договору дарування від 14 жовтня 2014 року та викладено абзац 1 пункту 1 цього Договору в наступній редакції: «Дарувальник» передає, а «Обдаровувана» приймає безоплатно у власність 1/ 2 частку трикімнатної квартири загальною площею 66,6 кв.м., в тому числі, житловою площею 48,4 кв.м., яка розташована на 1 поверсі двоповерхового будинку і знаходиться АДРЕСА_1. В іншій частині умови договору дарування залишено без змін (т. 1 а.с.5).

17.11.2011 року право приватної спільної часткової власності на 1/ 2 частку квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 в КП ДОР «Криворізьке БТІ» (т. 1 а.с.6).

Місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване у АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 32).

Згідно довідки Криворізької об'єднаної міської довідково-інформаційної служби від 22.06.2016 року, станом на 01.04.2016 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.43 т.2). Батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, є відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_9 (т. 1 а.с.46).

Відповідно до акту від 03.11.2014 року, складеного начальником дільниці №3 ТОВ «Сітісервіс-КР» за участю мешканців АДРЕСА_1, ОСОБА_3 не пускає у квартиру АДРЕСА_1 співвласника цієї квартири - ОСОБА_1 (т. 1 а.с.14).

Згідно акту від 28.07.2015 року, складеного представниками ТОВ «Сітісервіс-КР», слідує, що ОСОБА_3, яка мешкає в квартирі АДРЕСА_1 не допускає у вказану квартиру ОСОБА_1, яка є власником 1/ 2 частки квартири (т.2 а.с.48).

Висновком перевірки ЄО №3150 від 01.07.2014 року встановлено, що за зверненням ОСОБА_1 стосовно того, що ОСОБА_2 перешкоджає їй потрапити до квартири АДРЕСА_1 - 1/ 2 частка якої належить їй, при відвідуванні вказаної адреси двері ніхто не відчинив (т. 1 а.с.171).

Згідно висновку перевірки ЄО №3356 від 10.07.2014 року, при проведенні 16.07.2014 року перевірки фактів викладених ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_2 вселила до квартири АДРЕСА_1 свою доньку ОСОБА_3 Була проведена індивідуальна профілактична бесіда з громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про поводження та поведінку в громадських місцях, поверхових будинках та порядок звернення до суду в разі виникнення спору цивільно-правового характеру (т. 1 а.с.172).

Згідно листа Т.в.о начальника Інгулецького РВ КМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 17.07.2014 року, при проведенні перевірки з виходом на місце, підтвердились факти викладені ОСОБА_1 в заяві, запропоновано звернутися до суду для вирішення питання (т. 1 а.с.7).

З копій квитанцій, які знаходяться на аркушах справи 124-126 в томі №1, слідує, що за березень 2015 року, січень 2015 року та жовтень 2011 року здійснено оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1, платником вказана колишній власник квартири ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4. Оплату комунальних послуг здійснювала ОСОБА_3

Мешканцями АДРЕСА_1 23.09.2016 року складено акт про здійснені ремонтні роботи в квартирі №6 вказаного будинку в період з 2011 року по 2014 року. Підписи мешканців будинку підтверджено майстром та начальником дільниці ТОВ «Сітісервіс-КР» (т.2 а.с.50).

Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої 23.04.2018 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є власниками квартири АДРЕСА_1. Кожному з них належить по 1/ 2 частці вказаної квартири на праві приватної спільної часткової власності. Відомості по вказаному об'єкту нерухомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек - відсутні (т.3 а.с.15-16).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача в частині наявності у неї перешкод у користуванні власністю та наявність у зв'язку з цим підстав для зобов'язання відповідачів не чинити перешкоди в користуванні власністю, а саме у доступі та користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках, встановлених законом.

Закріплений в нормативно-правових актах принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_1 позбавлена права користування власністю та доказів протилежного відповідачеми не надано.

Натомість, у сенсі положень статті 391 ЦК України, яка передбачає захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, вимога власника про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (негаторний позов) може бути пред'явлена у межах строку існування правопорушення (якщо перешкоди усунено, то відпадають і підстави на пред'явлення негаторного позову); до таких вимог позовна давність не застосовується. Власник майна як позивач не зобов'язаний доводити неправомірність дій відповідача; власник має доказати факт існування перешкод у здісненні користування та розпорядження майном. Особа, яка створює перешкоди, як то відповідач, має довести правомірний характер своєї поведінки для того, щоб позов не підлягав задоволенню.

Позивач ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1, де її частка становить 1/2. В квартирі зареєстровані та проживають донька та малолітня онука відповідача ОСОБА_2 - відповідач ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, які не допускають співвласника ОСОБА_1 до квартири, створюючи їй тим самим перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном - 1/2 часткою квартири.

Перешкоди позивачу, як співвласнику, зі сторони відповідачів у здійсненні права користування та розпорядження майном, що є об'єктом права спільної часткової власності, наявні, факт існування перешкод у користуванні цим майном доведений, що ж до відповідачів, то ними правомірний характер своєї поведінки не доведений.

За таких обставин, правові підстави для відмови ОСОБА_1 у задоволенні вимог про усунення перешкод у здійсненні нею, як співвласником, права користування та розпорядження квартирою відсутні. ОСОБА_1, як співвласник квартири, має право використовувати помешкання за його цільовим призначенням як-то для власного проживання, так і для проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що відповідачами не чиняться перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 спростовуються вищевикладеним.

Більш того, заявляючи в апеляційній скарзі про відсутність перешкод ОСОБА_1 у користуванні власністю, відповідач ОСОБА_2 даний позов не визнає та заперечує проти задоволення позовних вимог, що вочевидь свідчить про наявність неприязних стосунків між сторонами та підтверджує доводи позивача, викладені в позовній заяві.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що позивачу неодноразово пропонувалося вирішити питання про порядок користування даною квартирою, щоб відповідачі мали змогу звільнити якусь кімнату від своїх речей та встановити замок на власну кімнату, розділити особові рахунки, однак позивач жодних дій з цього питання не вчинила, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 між її співвласниками не є предметом даного спору.

При цьому, колегія суддів звертає увагу й на ту обставину, що відповідач ОСОБА_2, як співвласник спірної квартири, й сама не позбавлена права на звернення до суду з такими позовними вимогами..

Посилання в апеляційній скарзі на те, що вхідні замки було замінено у зв'язку із замахом на крадіжку та позивач відмовилася нести витрати на заміну дверей, не підтверджує правомірний характер поведінки відповідачів, оскільки питання понесення одним із співвласником витрат на утримання та збереження майна, яке перебуває у спільній власності, врегульовано нормами статті 360 ЦПК України та не може виправдати дії щодо перешкод у користуванні цим майном.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_5, - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 23 квітня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 13 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: