Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 705/5821/15-ц

провадження № 61-7917св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Крата В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

правонаступник відповідача - ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Черкаської області у складі колегії суддів: Сіренка Ю. В., Гончар Н. І., Ювшина В. І. від 12 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визнання майна набутого за час спільного проживання спільною сумісною власністю подружжя та про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з травня 1979 року він проживав з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, який вони зареєстрували 19 травня 1999 року.

21 червня 1979 року ОСОБА_2 придбала 1/2 частини недобудованого житлового будинку 46% готовності, що розташований на земельній ділянці площею 1003 кв. м та знаходиться на АДРЕСА_1. Вказану земельну ділянку відповідач приватизувала 16 жовтня 2002 року та отримала державний акт на право власності на земельну ділянку.

За час спільного проживання та за спільні кошти він з відповідачем на підставі рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 13 листопада 1975 року № 591 та від 12 червня 2013 року № 301, відповідно до узгодженої та затвердженої проектної документації, розробеної управлінням містобудування і архітектури, отримали дозвіл на виконання будівельних робіт № 105 від 03 листопада 2003 року в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, з будівництва двоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 та добудували вищевказаний будинок та зробили ремонт у ньому, після чого оформили частину будинку на відповідача ОСОБА_2, яка 07 вересня 2015 року отримала свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно.

Крім того, за період шлюбу ними за спільні кошти було побудовано гараж на АДРЕСА_2, який розташований на орендованій земельній ділянці площею 0,0034 га та оформлений на ім»я позивача, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 40119223 від 06 липня 2015 року.

Зазначав, що з приводу власності на нерухоме майно у нього з відповідачем та її дочками почалися сварки, подальше спільне життя з відповідачем є неможливим.

Посилаючись на зазначені обставини та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2; визнати спільним майном подружжя: 1/2 частини двоквартирного житлового будинку з прибудовами «А», літню кухню «Б», сарай «В», сарай «б», вбиральню «Д», літню кухню «Е», гараж «Ж», погріб «З», погріб «Г», сарай «И», огорожа 1, хвіртка 2, ворота з хвірткою 3, огорожа 4, замощення «І», сарай «К», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,1003 га, з яких: 0,0500 га - для обслуговування житлового будинку, 0,0503 га - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 31,7 кв. м, розташований на орендованій земельній ділянці площею 0,0034 га. Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності в рівних частинах по 1/2 частині кожному на: 1/2 частини двоквартирного житлового будинку з прибудовами «А», літню кухню «Б», сарай «В», сарай «б», вбиральню «Д», літню кухню «Е», гараж «Ж», погріб «З», погріб «Г», сарай «И», огорожа 1, хвіртка 2, ворота з хвірткою 3, огорожа 4, замощення «І», сарай «К», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,1003 га, з яких: 0,0500 га - для обслуговування житлового будинку, 0,0503 га - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; Визнати за ОСОБА_2 право власності на гараж на АДРЕСА_2. Припинити за ним право власності на гараж по АДРЕСА_2. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію за 1/2 частини гаража, що знаходиться на АДРЕСА_2, який розташований на орендованій земельній ділянці площею 0,0034 га, в сумі 31 654,50 грн. та стягнути судовий збір.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного Черкаської області від 09 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований 19 травня 1999 року в Городецькій сільській раді Уманського району Черкаської області, актовий запис № 1.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:

- 1/2 частини двоквартирного житлового будинку з прибудовами «А», літню кухню «Б», сарай «В», сарай «б», вбиральню «Д», літню кухню «Е», гараж «Ж», погріб «З», погріб «Г», сарай «И», огорожа 1, хвіртка 2, ворота з хвірткою 3, огорожа 4, замощення «І», сарай «К», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1;

- земельну ділянку, площею 0,1003 га, з яких: 0,0500 га - для обслуговування житлового будинку, 0,0503 га - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 31,7 кв. м, розташований на орендованій земельній ділянці площею 0,0034 га.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності, в рівних частках, по 1/2 частині кожному, на:

- 1/2 частини двоквартирного житлового будинку з прибудовами «А», літню кухню «Б», сарай «В», сарай «б», вбиральню «Д», літню кухню «Е», гараж «Ж», погріб «З», погріб «Г», сарай «И», огорожа 1, хвіртка 2, ворота з хвірткою 3, огорожа 4, замощення «І», сарай «К», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1;

- земельну ділянку, площею 0,1003 га, з яких: 0,0500 га - для обслуговування житлового будинку, 0,0503 га - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про припинення його права власності на гараж по АДРЕСА_2, визнання права власності на даний гараж за ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошової компенсації за 1/2 частини гаража, що знаходиться по АДРЕСА_2, який розташований на орендованій земельній ділянці площею 0,0034 га в сумі 31 654,50 грн, відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що сторони не проживають однією сім'єю, спільне господарство не ведуть, на примирення не погоджуються, подальше спільне життя суперечить їх інтересам.

Вирішуючи спір в частині поділу спільного сумісного майна подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що 1/2 частини спірного житлового будинку з усіма спорудами та земельна ділянка, на якій він розташований, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, тому підлягає розподілу між ними по 1/2 частини кожному, оскільки житловий будинок добудовано, здано в експлуатацію та зареєстровано право власності відповідача на нього під час шлюбу сторін та внаслідок спільної праці та за спільні кошти сторін, а земельну ділянку приватизовано та отримано у власність відповідачем також під час шлюбу.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про припинення за ним права власності на гараж на АДРЕСА_2 та стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошової компенсації 1/2 вартості гаража, суд виходив із того, що відповідач в судовому засіданні відмовилася в отриманні грошової компенсації за 1/2 частини гаража, таким чином використавши своє право передбачене частиною другою статті 364 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 12 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Уманського міськрайонного Черкаської області від 09 червня 2017 року змінено, скасовано судове рішення в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільною сумісною власністю на: 1/2 частини двоквартирного житлового будинку з прибудовами «А», літню кухню «Б», сарай «В», сарай «б», вбиральню «Д», літню кухню «Е», гараж «Ж», погріб «З», погріб «Г», сарай «И», огорожа 1, хвіртка 2, ворота з хвірткою 3, огорожа 4, замощення «І», сарай «К», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку, площею 0,1003 га, з яких: 0,0500 га - для обслуговування житлового будинку, 0,0503 га - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності в рівних частках по 1/2 частині кожному на Ѕ частини двоквартирного житлового будинку з прибудовами «А», літню кухню «Б», сарай «В», сарай «б», вбиральню «Д», літню кухню «Е», гараж «Ж», погріб «З», погріб «Г», сарай «И», огорожа 1, хвіртка 2, ворота з хвірткою 3, огорожа 4, замощення «І», сарай «К», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та на земельну ділянку, площею 0,1003 га, з яких: 0,0500 га - для обслуговування житлового будинку, 0,0503 га - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові ОСОБА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки відповідач придбала спірний будинок (21 червня 1979 року) та здійснила його добудову (1982 році), тобто до реєстрації шлюбу з позивачем (19 травня 1999 року), а останнім не доведено належними та допустимими доказами створення із відповідачем спільної сумісної власності своєю участю, коштами або працею до реєстрації шлюбу, то Ѕ частини спірного будинковолодіння є особистою приватною власністю відповідача. Оскільки відповідач придбала спірну земельну ділянку 06 жовтня 2002 року шляхом приватизації, то відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації відповідачем спірної земельної ділянки, вказане майно є її особистою приватною власністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2018 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рішення апеляційного суду не оскаржуються в частині вирішення позову про розірвання шлюбу та припинення за позивачем права власності на гараж на АДРЕСА_2, стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошової компенсації Ѕ вартості гаража, тому в цій частині не є предметом касаційного перегляду(стаття 400 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 червня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 705/5821/15-ц з Уманського міськрайонного суду Черкаської області.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визнання майна набутого за час спільного проживання спільною сумісною власністю подружжя та про поділ спільного майна подружжяпризначено до судового розгляду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2019 року залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, - ОСОБА_3

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не вирішив позовні вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 з травня 1979 року до реєстрації шлюбу - 19 травня 1999 року. Крім того, апеляційний суд не врахував, що до реєстрації шлюбу з позивачем ОСОБА_2 придбала Ѕ частини спірного будинковолодіння готовністю лише 46%, а під час шлюбу з позивачем та спільною працею будинок був добудований, зданий в експлуатацію та відповідач 07 вересня 2015 року отримала свідоцтво про право власності на вказане майно. Спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, кожен з яких має право на Ѕ його частини.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2018 року до касаційного суду надійшов відзив ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на касаційну скаргу, у якому зазначили, що у період добудови ОСОБА_2 придбаного нею частини будинковолодіння (1982 рік) сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі. Приватизована 16 жовтня 2002 року спірна земельна ділянка є приватною власністю ОСОБА_2 і поділу не підлягає. Посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення апеляційного суду, просять касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що за договором купівлі-продажу від 21 червня 1979 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за № 1-7950, ОСОБА_2 придбала Ѕ частини незакінченого будівництва, готовністю 46%, житлового будинку на АДРЕСА_1.

19 травня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1.

Згідно технічного висновку про придатність об'єкта садибної забудови до експлуатації від 12 лютого 2004 року будівельні роботи Ѕ частини двоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 розпочаті 1976 року та закінчені в 1982 році.

Вказане також підтверджується і характеристикою будівель та споруд в технічному паспорті житлового будинку на АДРЕСА_3, де зазначено, що житловий будинок «А», веранда «а», «а1», сіни «а2», ганок, літня кухня «Е», гараж «Ж», погріб «З», погріб «Г» побудовані в 1982 році, літня кухня «Б», сарай «В», сарай «б» - у 1972 році та уборна «Д», сарай «И» - у 1985 році.

Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1003 га: для обслуговування житлового будинку 0,0500 га, для ведення особистого селянського господарства 0,0503 га, яку ОСОБА_2 приватизувала та отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_2 виданого 16 жовтня 2002 року на підставі рішення Уманської міської ради № 3-6/24 від 05 липня 2002 року.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 22 КпШС України, у редакції, чинній на момент закінчення будівельних робіт, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення містить стаття 60 СК України.

Частиною першою статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування є власністю кожного з них.

Частиною першою статті 25 КпШС України визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічні положення містить стаття 62 СК України.

Матеріалами справи узгоджується, що спірний житловий будинок разом із прибудовами був побудований відповідачем у 1982 році, тобто до реєстрації шлюбу з позивачем (19 травня 1999 року), відтак є особистою приватною власністю ОСОБА_2

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами створення із ОСОБА_2 спільної сумісної власності своєю участю, коштами або працею до реєстрації шлюбу.

Таким чином, висновки апеляційного суду про те, що спірний будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_2 і не підлягає поділу між подружжям грунтуються на законі та узгоджуються з матеріалами справи.

Отримання відповідачем 07 вересня 2005 року свідоцтва про право власності на спірний будинок не впливає на правовий режим вказаного майна, будівництво якого було закінчено у 1982 році.

Колегія суддів також погоджується з висновками апеляційного суду в частині вирішення позову про визнання спірної земельної ділянки спільним сумісним майном подружжя та її поділ.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 06 жовтня 2002 року ОСОБА_2 приватизувала земельну ділянку площею 0,1003 га, що розташована на АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) роз'яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Установивши, що спірна земельна ділянка була приватизована ОСОБА_2 06 жовтня 2002 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що така земельна ділянка не є майном, яке належить до спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю ОСОБА_2 і не підлягає поділу між подружжям.

З урахуванням наведеного, висновки апеляційного суду про відмову у позові є правильними та узгоджуються з матеріалами справи.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 12 вересня 2017 року в частині вирішення позову про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 1/2 частини житлового будинку з усіма спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1003 га, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, та їх поділ між подружжям залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Крат
В. М. Коротун
В. П. Курило