Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 149/1336/15-ц

провадження № 61-16117св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач-позивач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 травня 2017 року у складі судді Вергелеса В. О. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 17 липня 2017 рокуу складі колегії судів:Марчук В. С., Панасюка О. С., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що згідно розписки від 26 лютого 2010 року її чоловік ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_6 50 000,00 доларів США. Про існування вказаної розписки вона дізналася від свого чоловіка вже після того, як ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про стягнення цих коштів. Зазначала, що оскільки предметом позики є валютні цінності у вигляді іноземної валюти, яка є різновидом майна, то відповідно до частини третьої статті 65 СК України на вчинення її чоловіком ОСОБА_5 вказаного правочину мала бути її письмова згода, однак, такої вона не надавала. Крім того вказувала, що згідно висновку експертного почеркознавчого дослідження за заявою ОСОБА_5 від 29 грудня 2014 року №62/14 оспорювана розписка від імені ОСОБА_5 підписана не ним, тому вказані кошти останній у ОСОБА_6 не отримував.

У зв'язку з викладенимОСОБА_4 просила визнати недійсним договір позики у формі розписки від 26 лютого 2010 року.

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики.

Позовна заява мотивована тим, що позивач про існування розписки від

26 лютого 2010 року дізнався лише в серпні 2014 року, а саме після отримання копії позовної заяви про стягнення з нього на користь ОСОБА_6 боргу за оспорюваною розпискою. Також вказував про те, що підпис у розписці від 26 лютого 2010 року йому не належить та що вказана обставина підтверджується висновком експертного почеркознавчого дослідження від 29 грудня 2014 року №62/14.

У звя'зку з чим просив суд визнати недійсним договір позики у вигляді розписки від 26 лютого 2010 року.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від

12 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 17 липня 2017 року, у задоволенні позову

ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики та у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Судові рішення мотивовані тим, що згода другого з подружжя необхідна лише при реалізації права одного з подружжя виключно на розпорядження майном, а на укладення договору позики чи кредитного договору та виконання зобов'язань за ними, у тому числі і в іноземній валюті, чинним законодавством України не передбачено необхідності отримання письмової згоди іншого подружжя. Тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані вимоги частини другої статті 369 ЦК України та частини третьої статті 65 СК України. Також вказано, що ні позовні вимоги ОСОБА_4, ні позовні вимоги ОСОБА_5 належними та допустимими доказами не підтверджені. Обставини, на які ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 посилаються як на підставу своїх вимог, а саме те, що ОСОБА_5 не підписував розписку від 26 лютого 2010 року та не брав у борг у

ОСОБА_6 50 000,00 доларів США, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не з'ясували всіх фактичних обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору між сторонами. Зокрема вказує, що у справі не було проведено почеркознавчу експертизу, яка б підтвердила її позовні вимоги стосовно того, що розписка від 26 лютого 2010 року підписана не ОСОБА_5, а іншою особою з наслідуванням його підпису. Суди, відмовляючи у задоволенні її позову виходили, з того, що рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 січня 2014 року у справі № 149/4092/13-ц встановлені обставини, які не підлягають доказуванню, оскільки в ній нібито встановлено факт підпису оскаржуваної розписки ОСОБА_5 Проте в порушення законодавства суди не звернули уваги, що справжність підпису особи може встановлювати лише експерт, який має відповідну фахову освіту та спеціальні знання, а не рішення суду, на яке посилалися суди першої та апеляційної інстанцій. Також судами необґрунтовано не було взято до уваги висновок експертного почеркознавчого дослідження за заявою ОСОБА_5 від 29 грудня 2014 року № 62/14, згідно якого підпис від імені ОСОБА_5 на електрофотографічному зображенні розписки виконано не ОСОБА_5

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

04 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди встановили, що рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 10 квітня 2014 року, у справі № 149/4092/13-ц задоволено частково позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики в розмірі 435 684,20 грн, з яких сума основного боргу 399 650,00 грн, три відсотки річних в розмірі 36 034,20 грн та судові витрати у розмірі 3 654,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а. с. 53-56 том 1,

215-216 том 2).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2014 року,рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 січня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 10 квітня 2014 року залишено без змін.

У зазначеній справі ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та просив стягнути з ОСОБА_5 за розпискою, яку той написав 26 лютого 2010 року, позику у розмірі 50 000,00 доларів США, що еквівалентно

540 996,51 грн, з яких 399 650,00 грн - борг за зобов'язанням, 39 482,09 грн - 3 % річних від простроченої суми, 98 308,42 грн - пені, а також 3 556,00 грн - судових витрат.

Позов було мотивовано тим, що 26 лютого 2010 року відповідно до розписки та в присутності двох свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 він передав у борг ОСОБА_5 50 000,00 доларів США строком на шість місяців. Проте, в порушення умов укладеного договору відповідач в обумовлений строк борг не повернув та ухиляється від повернення вказаних коштів, що й змусило його звернутися до суду за захистом своїх прав.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_12 проти позову заперечував лише з тих підстав, що ОСОБА_6 не надано належних доказів, які б підтверджували як сам факт укладення між сторонами договору позики, так і факт передачі ОСОБА_5 грошових коштів в розмірі

50 000,00 доларів США. Зазначав, що вказана розписка не може бути належним доказом на підтвердження укладення договору позики, так як у ній не вказано серію та номер паспорта ОСОБА_5, країну походження іноземної валюти (долари США чи долари іншої країни), строк повернення боргу, що є обов'язковою умовою такого документу.

Відповідно до статті 1046 ЦКУкраїни за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин першої та другої статі 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми або речей.

З аналізу статей 510, 545, 1046, 1047 ЦК України вбачається, що розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики.

Такого самого висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від

18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 18 січня 2017 року у справі

№ 6-2789цс16.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тому, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій правильно виходили з того, що позивач ОСОБА_5 та відповідач

ОСОБА_6 у цій справі є тими самими особами, щодо яких встановлені обставини рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 січня 2014 року у справі № 149/4092/13-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики, яке набрало законної сили.

Суди правомірно застосували частину третю статті 61 ЦПК України та взяли за основу встановлені вказаним рішенням обставини справи, оскільки сторони звільнені від доказування обставин, встановлених судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, у тому разі коли в них беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини.

У вказаному рішенні Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 січня 2014 року, судом були встановлені обставини стосовно того, що позичальником ОСОБА_5 26 лютого 2010 року було написано розписку про отримання ним позики у розмірі 50 000,00 доларів США у ОСОБА_6 і даною розпискою визначені всі істотні умови договору (предмет, сторони, ціна, строк повернення), тому вона є належним підтвердженням укладення правочину, з огляду на те суд прийшов до висновку, що сторони в належній формі досягли згоди з істотних умов договору щодо його предмету та строку виконання, тому даний договір відповідає вимогам статті 1046 ЦК України

(а. с. 54 том 1).

Також зазначеним рішенням суду першої інстанції було встановлено, що

26 лютого 2010 року ОСОБА_6 позичив ОСОБА_5 50 000,00 доларів США без будь-яких процентів строком на шість місяців, про що останній у присутності свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 склав відповідну письмову розписку. Обставини написання розписки знайшли свої підтвердження в поясненнях позивача ОСОБА_6 та свідченнях допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11, в присутності яких

ОСОБА_5 вчиняв зазначені дії (а. с. 53 том 1). Вказаних висновків суд першої інстанції дійшов, в тому числі, дослідивши оригінал розписки від 26 лютого

2010 року, згідно якої були позичені ОСОБА_5 у ОСОБА_6

50 000,00 доларів США (а. с. 53 том 1).

Розписка про те, що ОСОБА_5 позичив 26 лютого 2010 року у

ОСОБА_6 50 000,00 доларів США, дійсно містить підписи ОСОБА_13 та ОСОБА_11, які були допитані, як свідки при ухваленні рішення судом першої інстанції від 22 січня 2014 року (а. с. 52 том 1).

Вказане рішення суду першої інстанції від 22 січня 2014 року було предметом апеляційного та касаційного перегляду, за результатами яких ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 10 квітня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

25 червня 2014 року було залишено без змін.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ОСОБА_5 ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня та 08 грудня 2014 року двічі було відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики за його заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2014 року, якою рішення суду першої інстанції від 22 січня 2014 року залишено без змін.

Також з цього реєстру вбачається, що у січні 2015 року ОСОБА_5 звертався до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області із заявою про перегляд рішення суду першої інстанції від 22 січня 2014 року за нововиявленими обставинами, у зв'язку з тим, що він участі в розгляді справи не приймав, та лише після ознайомлення з її матеріалами з'ясував, що підпис в розписці належить не йому, а іншій особі та доказом цього є висновок експертного почеркознавчого дослідження за його заявою від 29 грудня

2014 року № 62/14.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02 березня 2015 року, у задоволенні заяви ОСОБА_5 про перегляд рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 січня

2014 року відмовлено.

Отже, розписка від 26 лютого 2010 року була предметом дослідження та оцінки судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

З урахуванням встановлених обставин та керуючись положеннями статті

61 ЦПК України 2004 року, суди дійшли правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним, врахувавши встановлені рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 січня 2014 року обставини написання та підписання розписки саме ОСОБА_5

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 щодо визнання оспорюваного правочину недійсним з тих підстав, що вона не надавала письмової згоди чоловіку ОСОБА_5 на його укладення, суди також дійшли правильного висновку з огляду на таке.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦКУкраїни співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З аналізу вказаних норм вбачається, що згода другого з подружжя необхідна лише при реалізації права одного з подружжя виключно на розпорядження майном подружжя, а на укладення договору позики чи кредитного договору та виконання зобов'язань за ними, у тому числі і в іноземній валюті, чинним законодавством України не передбачено необхідності отримання згоди іншого подружжя.

Тому суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано не застосували до спірних правовідносин вищезазначені норми законодавства України.

Також судами правильно було відмовлено у визнанні оспорюваного договору позику недійсним з тієї підстави, що підпис на оспорюваній розписці вчинено не ОСОБА_5 з огляду на таке.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наданий ОСОБА_4 до суду першої інстанції висновок експертного почеркознавчого дослідження, проведеного за заявою ОСОБА_5, від

29 грудня 2014 року №62/14, де вказано, що розписка від імені ОСОБА_5 підписана не ним (а. с. 1, 63 том 1), обґрунтовано не взятий судами до уваги з тих підстав, що експертом досліджувався не оригінал розписки, а лише його електрофотокопія, тому вказаний висновок експерта не є належним доказом.

Крім того, ОСОБА_5 під час розгляду цивільної справи № 149/4092/13-ц за позовом ОСОБА_6 до нього про стягнення грошових коштів за договором позики, не ставив під сумнів свій підпис в оспорюваній

ОСОБА_4 розписці, яка свідчила про укладення договору позики, та ні ним, ні його представником не заявлялося клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Таким чином, розглядаючи спір, якийвиник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що встановити факт того, що підпис на розписці від 26 лютого 2010 року вчинений не ОСОБА_5 неможливо в інший спосіб, ніж проведенням експертизи, не відповідають змісту частини другої статті 212 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від

12 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 17 липня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик