Справа №368/69/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 22 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на транспортний засіб,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на транспортний засіб. Свій позов мотивувала наступним:

У квітні 2016 року вона придбала транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, модель CL500, про що уклала відповідний договір купівлі-продажу, на підставі чого 22.04.2016 року було проведено державну реєстрацію транспортного засобу та видане відповідне свідоцтво, в якому власником транспортного засобу зазначена ОСОБА_2 . У листопаді 2018 року до позивача звернувся невідомий їй раніше чоловік - ОСОБА_3 та вимагав передати йому транспортний засіб, оскільки саме він є належним власником автомобіля. На підтвердження свого права власності показав позивачу договір купівлі-продажу від 10.11.2017 року та запевнив, що з метою примусового вилучення у позивача належного їй транспортного засобу буде звертатися до правоохоронних органів. В подальшомуОСОБА_2 стало відомо, що з жовтня 2015 року Хортицьким відділом поліції за заявою ОСОБА_1 здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за фактом незаконного заволодіння належного їй автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель CL500. Оскільки ОСОБА_2 є добросовісним покупцем, яка на законних підставах придбала спірний автомобіль, а її право оспорюється та не визнається відповідачами, вона звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 22 серпня 2019 року позов задоволений, за нею було визнане право власності на транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, модель CL500, 2007 року випуску.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Оскаржуване рішення вважає таким, що ухвалене внаслідок неповного з`ясування всіх обставин справи з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Вказує, що спірний автомобіль позивач придбала у особи, який не був його власником та не мав повноважень від власника на здійснення такого правочину, відтак правочин є нікчемним. В той же час суд на зазначене уваги не звернув та не надав договору купівлі-продажу належної правової оцінки. Також зазначала, що судом при вирішеної справи була застосована норма ст. 392 ЦК України, в той час як правові підстави для цього відсутні. Не була з точки зору апелянта належним чином оцінена досліджена й та обставина, що при поданні ОСОБА_1 заяви про злочин за фактом викрадення спірного автомобіля не могли бути порушені права позивача. Навпаки, саме в рамках існуючого кримінального провадження позивач й повинна довести правомірність придбання нею спірного автомобіля. Крім того, суд першої інстанції ґрунтував своє рішення серед іншого й заявою відповідача ОСОБА_3 про визнання позову, в той час як апелянт позов жодним чином не визнавала.

На підставі наведених доводів вважала висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону та є помилковими, відтак рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам вказане рішення не відповідає.

З однієї сторони, колегія суддів не може погодитися з точкою зору апелянта щодо нікчемності правочину, яким позивач обґрунтовувала набуття спірного авто. Таку свою позицію апелянт обґрунтовувала відсутністю у продавця за вказаним договором права на відчуження позивачу авто. В той же час, у відповідності до положень ст. 215 ЦК України, нікчемним є правочин недійсність якого прямо встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо ж недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оскільки недійсність правочину, яким позивач обґрунтовує своє набуття спірного авто, прямо в законі не встановлена, він не може вважатися нікчемним та може бути визнаний судом недійсним виключно за відповідним позовом зацікавленої у цьому особи. В той же час таких вимог заявлено не було, відомості щодо судового рішення з приводу дійсності/недійсності такого договору до матеріалів справи представлено не було. За таких умов посилання апелянта на недійсність вищевказаного правочину не можуть бути прийняті судом.

Незважаючи на вищевикладені висновки, колегія суддів апеляційного суду тим не менш погоджується з посиланнями апелянта на недоведеність порушень прав позивача.

Звертаючись до суду з позовом, позивач свої вимоги обґрунтовувала положеннями ст. 392 ЦК України, відповідно до якої власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд визнав, що права позивача були порушені з боку відповідачів, що обумовлює наявність підстав для визнання за нею права власності на спірний транспортний засіб. В той же час колегія суддів апеляційного суду вважає, що таких висновків суд першої інстанції дійшов без належного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і не може визнати їх законними та обґрунтованими з огляду на наступне:

У відповідності до положення ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З наведеної норми вбачається, що судовому захисту підлягають не всі права особи, свободи чи законні інтереси, а лише ті, які порушені, невизнані або оспорюванні.

Правова конструкція ст.392 ЦК України також передбачає можливість визнання права власності за позовом власника лише у разі оспорювання або не визнання такого права іншими особами. При цьому таке оспорювання має бути не гіпотетичним, а виражатися у вчиненні конкретних дій, які об`єктивно та протиправно позбавляють особу або ускладнюють їй можливість користуватися своїм правом. Не можуть вважатися такими діями звернення до правоохоронюваних органів, оскільки право на таке звернення гарантоване Конституцією і іншими законами України, і воно не може вважатися протиправним. При цьому таке звернення обумовлює виникнення у відповідних правоохоронних органів необхідності виконання ними своїх обов`язків, зокрема перевірки дотримання законності, однак жодним чином не спростовує, звужує чи обмежує права особи, зазначеної у такому зверненні. За таких умов звернення однієї особи до правоохоронних органів із заявою в порядку кримінального судочинства не обумовлює виникнення у інших осіб права на визнання права власності на предмет вищевказаної заяви в порядку цивільного судочинства за передбаченою ст. 392 ЦК України процедурою.

Звертає увагу колегія суддів апеляційного суду й на те, що обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначала про незаконність дій, які відповідач ОСОБА_3 обіцяв вчинити відносно її майна. В той же час належних доказів стосовно таких тверджень до суду позивачем представлено не було, як і не було надано до суду і доказів вчинення іншим відповідачем ОСОБА_1 протиправних дій, які б порушили права позивача. При цьому Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду констатує недоведеність наявності порушення з боку відповідачів прав позивача, які вона поклала в основу свого позову. За таких умов, відсутність таких порушень прав позивача обумовлює й неможливість задоволення позову в даному випадку, на що суд першої інстанції уваги не звернув, ухваливши по справі фактично невірне рішення.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України серед підстав для скасування апеляційним судом судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, зважаючи на невірне вирішення справи судом першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір при поданні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 22 серпня 2019 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на транспортний засіб відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 000,00 (три тисячі) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько