Провадження № 2/522/6172/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Шеян І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06.11.2002 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В. за реєстраційним № 11392, позивачу належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 68,7 кв. м та житловою площею 46,3 кв. м. Придбання цього житла відбулося на кошти, які не являються спільним майном подружжя. Право власності на вказане житло зареєстроване за ним 14.11.2002 року в комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», про що в книзі № 437 пр на сторінці 195 призведений реєстраційний запис за № 320. У вказаному житлі спочатку проживали та були зареєстровані три особи: власник квартири - ОСОБА_1 , його дружина - ОСОБА_3 та їх спільна донька - ОСОБА_4 З..

В серпні 2013 року відповідачка виїхала з квартири АДРЕСА_1 до будинку АДРЕСА_2 , де почала підтримувати фактичні шлюбні стосунки із власником цього житла. В червні 2015 року вона звернулася до Приморського районного суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, а 30.06.2015 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалене рішення по справі № 522/12370/15-ц, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 були задоволені і шлюб між ними було розірвано. Реєстрація розірвання шлюбу відбулася 08.08.2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському району реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 08.07.2017 року зареєструвала шлюб із своїм співмешканцем та змінила прізвище « ОСОБА_5 » на прізвище нового чоловіка - « ОСОБА_6 ». З 2013 року відповідачка у квартирі АДРЕСА_1 станом на теперішній час не проживає, однак, у зв`язку з наявністю реєстрації відповідача у домоволодінні перешкоджає позивачу у праві володінні, користуванні та розпорядженням майном.

Ухвалою суду від 10 жовтня 2019 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 13 листопада 2019 року.

Судове засідання 13 листопада 2019 року відкладено на 16 грудня 2019 року, у зв`язку з неявкою сторін по справі.

У судовому засіданні 16 грудня 2019 року позивач позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі.

У судове засідання 16 грудня 2019 року відповідач не з`явився. До суду надійшов відзив, у якому зазначено про розгляд справи за її відсутності та визнання позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши думку позивача та пояснення свідка, повно і всебічно з`ясувавши обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06.11.2002 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В. за реєстраційним № 11392, ОСОБА_1 належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 68,7 кв. м та житловою площею 46,3 кв. м.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано .

У судовому засіданні встановлено, що в серпні місяці 2013 року відповідачка виїхала з квартири АДРЕСА_1 до будинку АДРЕСА_2 , де почала підтримувати фактичні шлюбні стосунки із власником цього житла. Реєстрація розірвання шлюбу відбулася 08.08.2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському району реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 08.07.2017 року зареєструвала шлюб із своїм співмешканцем та змінила прізвище « ОСОБА_5 » на прізвище нового чоловіка - « ОСОБА_6 ». З 2013 року відповідачка у квартирі АДРЕСА_1 станом на теперішній час не проживає

Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно з ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України).

Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою.

При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу у користуванні вищевказаним житлом, а також не встановлено обставин, які б дозволяли вважати, що право користування цим жилим приміщенням зберігається на законних підставах за відсутнім понад встановленого законом строку відповідачем.

Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими і доведеними позивачем та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 15, 16, 319, 321, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 11, 280-283, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_7 РНОКПП НОМЕР_1 , такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду після набрання чинності є підставою для зняття Центром надання адміністративних послуг Одеської міської ради ОСОБА_8 РНОКПП НОМЕР_1 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ю.Б. Свячена