"05" квітня 2019 р.
Ленінський районний суд м.Харкова
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 квітня 2019р. Справа №642/4534/18 Провадження №2/642/589/19
Суд у складі: Головуючого судді Секретаря ОСОБА_1; ОСОБА_2;

За участю позивача ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4, відсутності відповідача ОСОБА_5 акціонерне товариство «Акцент-Банк», яки заявили про розгляд справи за їх відсутності;

розглянув у відкритому судовому засіданні, справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», про визнання договору споживчого кредиту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звертаючись до суду на підставі вимог Закону України «Про захист прав споживачів», заявляє позовні вимоги до відповідача, а саме:

Визнати недійсною Заяву Позичальника АВН0Б788.

Визнати недійсним п.5 Заяви Позичальника АВН0Е788, укладені17.06.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 акціонерним товариством «Акцент - Банк» з моменту укладення договору.

В мотивування позовних вимог позивач вказав, 17.06.2018 між ОСОБА_3 (далі - Позивач) та ОСОБА_5 акціонерним товариством «Акцент-Банк» (далі-Відповідач) було укладено договір споживчого кредиту АВН0Б788 (далі - Договір), за Позивач яким отримав від Відповідача кредит у розмірі 19370 грн. для придбання товарів, оплати послуг строком на 24 місяці.

Порушення прав споживача полягає у тому, що при укладанні договору його було введено в оману, а саме:

Згідно з відомостей, які містяться в паспорті банківського продукту «Розстрочка» при умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту, жодним чином ні вказано за оплату інших послуг банку у вигляді щомісячної винагороди за наданні фінансового інструменту.

Проте, у графіку погашення кредиту загальна вартість вказаних послуг виражена у сумі 13946,40 грн.

Відповідно до абзацу 22 пункту 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Фінансові інструменти», затвердженим Наказом Міністерства Фінансів України №559 від 30.11.2001 року фінансовий інструмент - контракт, який одночасно приводить до виникнення (збільшення) фінансового активу в одного підприємства і фінансовою зобов'язання або інструмента власного капіталу в іншого.

Отже, фізична особа, не повинен сплачувати щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту. А тому дані, які містяться у колонці 7.4 графіку погашення кредиту, наданому до Договору, є незаконними, та такими, що не підлягають сплаті споживачем кредиту.

Відповідач у наданому відзиві вказав:Згідно до ст. 8 Закону України Про споживче кредитування, Реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача. 1. Реальна річна процентна явка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. 2. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, повязані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обовязковими для укладення договору споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обовязковим укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуг підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, повязані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за спожи кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обовязковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умова; пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про письмовій формі. До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються: 1) платежи,що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обовязків, передбачені договором про споживчий кредит; 2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобовязаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту. 3. Обчислення реальної процентної ставки має базуватися на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обовязки на умовах та у строки, визначені в договорі. Якщо договорі споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки або і платежів за послуги кредитодавця, включених до загальних витрат за споживчим кредитом при обчисленні реальної річної процентної ставки, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення, реальна річна процентна ставка обчислюється на основі припущень процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит.

Згідно до ст. 12 Закону України Про споживче кредитування, Умови договору споживчий кредит. 1. У договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменував місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, імя батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір на/і кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх повязаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечені процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, з числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредиту припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобовязань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежі застосовуються чи стягуються при невиконанні зобовязання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) про дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору 2. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом за домовленістю сторін. 3. Забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочі споживачем реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача зазначених у договорі про споживчий кредит або в додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його шрифтом меншого розміру, ніж основний текст, злиття кольору шрифту з кольором фону. 4. У разі укладення договору про споживчий кредит на умови кредитування рахунку в ньому має бути передбачено, що кредитодавець має право вимагати повністю повернути суму кредиту в будь-який час із визначенням строку попередження споживача про таку вимогу. 5. Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. 6. Споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит. 7. Зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною.

Таким чином варто зазначити, що Банком виконано всі умови ст.ст. 8-14 Закону України Про споживче кредитування і підстав для визнання недійсним кредитного договору немає. Кредитний договір не містить жодних платежів, що б суперечили казаному закону та не були погоджені з позивачем.

Згідно до ст. 81 ЦПК України, саме позивач повинен доводити ті обставини, на які посилається, як на обґрунтування своїх позовних вимог.

Щодо отримання коштів, їх отримав позивач, оскільки за його розпорядженням Банк перерахував кошти з його кредитного рахунку на рахунок його контрагента за договором про виготовлення МПК (копії меморіальних ордерів додаються. Додаткова інформація: згідно меморіального ордеру №Н5АУ708L7W кредитна сума 19370,00 грн була перерахована з кредитного рахунку позичальника на транзитний рахунок Банку (Розстрочка), згідно меморіального ордеру №ВЬБ70Х9991 кредитна сума 16243,68 грн. з транзитного рахунку банку (Розстрочка) перерахована на рахунок контрагента позичальника ФОП ОСОБА_6Ї, згідно Меморіального ордеру №НЗАУ708Ь4У кредитна сума 3126,32 грн. була перерахована з транзитного рахунку Банку (Розстрочка) на транзитний рахунок Банку Комісія). Тобто, сума в розмірі 31236,32 грн. була утримана з ФОП ОСОБА_6 в якості комісії відповідно до агентського договору між Банком та ФОП ОСОБА_6І.).

Згідно до ст. 15 ч. 1-3 Закону України Про споживче кредитування, споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Про намір відмовитися від договору про споживчий кредит споживач повідомляє кредитодавця у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) до закінчення строку, встановленого частиною першою цієї статті. Якщо споживач подає повідомлення не особисто, воно має бути засвідчене нотаріально або подане і підписане представником за наявності довіреності на вчинення таких дій. Протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобовязаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.

Згідно до ст. 217 ЦК України, Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

АТ А-Банк заперечує проти задоволення даної позовної заяви в повному обсязі, так, якщо судом буде визнано даний кредитний договір з яких-ось підстав недійсним (хоча такі підстави відсутні), то Банк наполягає на застосуванні положень ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 157-1 ЦК України.

Стаття 216. Правові наслідки недійсності правочину 1. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з йоги недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Стаття 1057-1. Правові наслідки недійсності кредитного договору 1. У разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою етапі 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Акціонерне товариство Акцент-Банк є правонаступник Публічного акціонерного товариства Акцент-Банк.

Тому відповідач вимагає відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Акцент-Банк про захист прав споживачів.

Позивач та представник позивача на позові наполягали, в пояснені вказали обставини викладені в мотивуванні позовних вимог.

Дослідивши докази матеріалів справи, суд встановив наступні факти та обставини:

17.06.2018 між Позивачем та Відповідачем було укладено договір споживчого кредиту АВН0Б788, за яким Позивач яким отримав від Відповідача кредит у розмірі 19370 грн. для придбання товарів, оплати послуг строком на 24 місяці. Вказані обставини підтверджені копією вказаного договору та визнані сторонами провадження.

Пунктом 5 вказаного договору визначено позивач щомісячно сплачує відповідачу винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 774грн. 80коп.

Крім того, згідно вказаного договору позивач здійснює погашення суми кредиту згідно узгодженого графіку, щомісячно.

Дослідивши та оцінивши в сукупності докази матеріалів справи, суд вважає:

Вимогами статті 12 ч.3 ЦПК України визначено: Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи позовні вимоги, суд вважає, що вимогами статті 16 ЦК України визначено:

1. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Отже, вимогами статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав. Згідно переліку, способу захисту, а саме: анулювання договору не передбачено.

Враховуючи правову позицію позивача та відповідача, позивач вимагає про визнання договору недійсним, що передбачено переліком статті 16 ЦК України, т.я. на твердження позивача на час укладення договору були відсутні волевиявлення сторін щодо укладення договору, т.я його ввели в оману.

За змістом статті 215 ЦК України визначено:

1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203цього Кодексу.

2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Суд вважає, що правова позиція позивача, щодо укладення договору в наслідок омани є необґрунтованою, т.я позивач отримав кредит на споживчі потреби, що свідчить перерахування банківською установою коштів згідно укладеного договору. Отже, суд вважає, при укладені договору були виконанні всі умови щодо волевиявлення сторін на укладення договору. Таким чином, підстав визнання договору недійсним у суду немає.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини, банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актам Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які несправедливими.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаї ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до абзацу 22 пункту 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Фінансові інструменти», затвердженим Наказом Міністерства Фінансів України №559 від 30.11.2001 року фінансовий інструмент - контракт, який одночасно приводить до виникнення (збільшення) фінансового активу в одного підприємства і фінансовою зобов'язання або інструмента власного капіталу в іншого.

Відповідно до Постанови Апеляційного суду Харківської області у справі №640/20084/15-ц від 19.06.2018 року оскільки дії банку здійснення фінансового інструменту не є послугами в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», то п.7. кредитного договору та додаткові угоди, як виплата у вигляді винагороди за здійснень фінансового інструменту є нікчемними. Тобто в момент укладання кредитного договор відповідачем були недодержані вимоги чинного законодавства України.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16 суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредит відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.

При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним

Отже, фізична особа - позивач, не повинен сплачувати щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту. А тому дані, які містяться у колонці 7.4 графіку погашення кредиту, наданому до Договору, є незаконними, та такими, що не підлягають сплаті споживачем кредиту.

За змістом ч.1 ст.203 ЦК України визначено:. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно до ст. 217 ЦК України, Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже, п. 5 договору суперечив вимогам статті 203 ч.1 ЦК України, в момент укладення договору, а тому є підставою визнання частини договору відповідно до вимог ст..217 ЦК України недійсним.

Керуючись ст.11, 15, 62, 81, 169, 203, 213, 215, 223. 226, 263, 265, 282-284, 289, ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», про визнання договору споживчого кредиту недійсним, задовольнити частково.

Визнати недійсним п.5 Заяви Позичальника АВН0Е788, укладені 17.06.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 акціонерним товариством «Акцент - Банк» з моменту укладення договору.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» судовий збір у сумі 768грн. 40 коп.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі Апеляційна скарга на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: В.М.Євтіфієв