Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 755/19433/13-ц

провадження № 61-11087св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

відповідач 1 - ОСОБА_1 ,

відповідач 2 - ОСОБА_2 ,

третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року в складі суддів: Семенюк Т. А., Рейнарт І. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей - Колект») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2007 року № 0 у розмірі 99 054, 58 дол. США, що еквівалентно 791 743 грн 25 коп., яка складається з: кредитної заборгованості - 61 770,75 дол. США (еквівалент - 493 733 грн 60 коп.), заборгованості по процентам - 37 283,83 дол. США (еквівалент - 298 009 грн 65 коп.).

Позов мотивовано тим, що 26 червня 2007 року між акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 69 200 дол. США зі сплатою 13,2 % річних з кінцевим терміном повернення до 27 червня 2017 року та визначено суму ануїтетного платежу - 1 045 дол. США.

Додатковою угодою від 14 лютого 2009 року № 1 змінено дату кінцевого повернення кредиту до 27 червня 2026 року, зменшено розмір ануїтетного платежу до 750 дол. США.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 27 червня 2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, згідно якого остання зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

12 грудня 2011 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу, за умовами якого банк відступив товариству право вимоги за вказаними кредитним договором та договором поруки.

Оскільки позичальник та поручитель не виконували зобов`язання за договорами, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 99 054, 58 дол. США, яку ТОВ «Кей - Колект»просило стягнути, задовольнивши позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог до позичальника, виходив з того, що позивачем не надано доказів щодо розміру кредитної заборгованості, направлення повідомлення про дострокове повернення всього тіла кредиту та нарахованих процентів, а також набуття права вимоги за кредитним договором.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до поручителя, місцевий суд виходив з того, що відповідно до вимог статті 559 ЦК України договір поруки є припиненим.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» задоволено частково, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року скасовано та прийнято нову постанову, якою стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2007 року № 0 у розмірі 61 419,76 дол. США. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2007 року № 0 у розмірі 37 634,82 дол. США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, врахував, що останній платіж позичальником здійснено 25 вересня 2013 року, а тому позовні вимоги до поручителя про повернення кредитної заборгованості підлягають стягненню з лютого 2013 року, тобто моменту настання строку погашення чергового платежу з урахуванням встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку пред`явлення вимог до поручителя. Позовні вимоги до поручителя в частині щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку задоволенню не підлягають, оскільки порука щодо них припинилась.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У червні 2019 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року, в якій заявник, посилаючись на недотримання судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не встановив, хто саме здійснював чергові платежі на виконання умов кредитного договору після 16 лютого 2009 року. Додаткова угода, якою змінено строк виконання основного зобов`язання, є сфальсифікованою, оскільки у день її підписання поручитель не відвідувала банківське відділення та не підписувала жодних документів. Встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення вимог до поручителя слід обраховувати з 16 березня 2009 року, тобто моменту настання строку виконання чергового платежу.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 755/19433/13-ц з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2019 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року справу за позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ПАТ «УкрСиббанк», про стягнення заборгованості, призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 27 червня 2007 року між АТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0.

Відповідно до пункту 1.1 договору банк зобов`язується надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 69 200 дол. США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором.

За умовами підпункту 1.2.2 пункту 1.2 договору позичальник зобов`язується повернути кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 27 червня 2017 року; позичальник зобов`язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 1045 доларів США в день сплати ануїтетних платежів.

За використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 13,2 % річних (підпункт 1.3.1 пункту 1.3 договору).

Додатковою угодою від 14 лютого 2009 року № 1 до кредитного договору від 27 червня 2007 року змінено кінцевий термін погашення кредиту, а саме: не пізніше 27 червня 2026 року розмір ануїтетного платежу - 750,00 дол. США, при цьому день сплати ануїтетного платежу 16 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого позичальник зобов`язаний сплатити ануїтетний платіж.

27 червня 2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, згідно з яким остання зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 27 червня 2007 року, укладеного між кредитором та боржником, у повному обсязі як існуючих у теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Додатковою угодою від 14 лютого 2009 року №1 до договору поруки від 27 червня 2007 року поручитель надала згоду на зміну основного зобов`язання, зокрема, що розмір ануїтетного платежу становить 750 дол. США, кінцевий термін виконання основного зобов`язання - 27 червня 2026 року.

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1 та договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки.

З виписки з договору факторингу №1 (перелік первинних договорів до договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року) вбачається, що до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 27 червня 2007 року №0.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник періодично сплачував кредитну заборгованість. Так, після 16 лютого 2009 року, здійснювались наступні платежі: 30 листопада 2011 року, 12 грудня 2011 року, 28 лютого 2012 року, 28 квітня 2012 року, 24 травня 2012 року, 31 липня 2012 року, 28 серпня 2012 року, 23 жовтня 2012 року, 16 листопада 2012 року, 13 грудня 2012 року, 30 січня 2013 року, 04 березня 2013 року, 28 березня 2013 року, 25 квітня 2013 року, 30 травня 2013 року, 20 червня 2013 року, 16 липня 2013 року, 29 серпня 2013 року та 25 вересня 2013 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов`язання необхідно розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, «основнезобов`язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, необхідно дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати 16 числа кожного календарного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється у частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, необхідно дійти висновку про те, що застосоване у цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя.

Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 14-145цс18.

У справі, що переглядається, апеляційним судом встановлено, що позичальник взяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту до 27 червня 2026 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) - розмір ануїтетного платежу- 750 дол. США, день сплати 16 число кожного календарного місяця строку кредитування.

Досудова вимога про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2007 року № 0 відповідачам не направлялась.

Суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, врахував висновки і мотиви скасування рішення Апеляційного суду від 06 квітня 2016 року, викладені Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року, у зв`язку з чим, встановивши, що позичальником періодично сплачувалась кредитна заборгованість, а останній платіж відповідачем здійснено 25 вересня 2013 року, дійшов висновку, що вимоги до ОСОБА_2 , яка є поручителем, про стягнення заборгованості за кредитним договором слід обраховувати з моменту строку чергового платежу з урахуванням встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України строку.

При цьому, стягуючи з ОСОБА_1 , який є позичальником, заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2007 року № 0 у розмірі 37 634,82 дол. США., апеляційний суд врахував, що сплативши 30 листопада 2011 року черговий платіж, відповідач перервав перебіг строку позовної давності.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з вказаним висновком апеляційного суду, який на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють.

Також суд касаційної погоджується з відхиленням доводів відповідача про те, що жодних платежів після 16 лютого 2009 року ОСОБА_1 не здійснював, оскільки такі обставини не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Доводи касаційної скарги з посиланням на те, що строк пред`явлення вимоги до поручителя слід обраховувати з 16 березня 2009 року, а тому порука ОСОБА_2 є припиненою, не заслуговують на увагу, оскільки за умовами кредитного договору щомісячний платіж повинен був здійснюватися позичальником 16 числа кожного календарного місяця строку кредитування, а тому враховуючи, що після 16 лютого 2009 року наступний платіж було сплачено позичальником 30 листопада 2011 року, поруку ОСОБА_2 слід вважати такою, що припинилась, в частині внесення щомісячних платежів, нарахованих до лютого 2013 року.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження суду апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді : В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов