П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2019 року

м. Рівне

Справа № 556/661/19

Провадження № 22-ц/4815/1438/19

Головуючий у Володимирецькому районному суді

Рівненської області: Закревський Л.В.

Рішення суду (вступна і резолютивна частини)

проголошено о 10 год. 02 хв.

19 серпня 2019 року в смт. Володимирець

Рівненської області

Повний текст складено: не зазначено

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач1: Державна казначейська служба України;

відповідач2: Головне управління Національної поліції в Рівненській області;

відповідач3: Прокуратура Рівненської області;

відповідач4: Ліквідаційна комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області;

за участі (в апеляційному суді): ОСОБА_1 , його представника адвоката Туровича Сергія Миколайовича; прокурора Безпалова Андрія Васильовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Заступника прокурора Рівненської області на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 19 серпня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Рівненській області, Прокуратури Рівненської області, Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної казначейської служби України (далі ДКС України), Головного управління Національної поліції в Рівненській області (далі ГУНП в Рівненській області), Прокуратури Рівненської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. Вмотивовуючи свої вимоги, зазначав, що 17 травня 2014 року Управлінням боротьби з організованою злочинністю Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області (далі УБОЗ МВС України в Рівненській області) було відкрито кримінальне провадження. 19 червня 2014 року слідчий слідчого відділення розслідування злочинів у сфері службової діяльності управління МВС України в Рівненській області повідомив позивача про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України. Після оголошення підозри ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту строком на два місяці, який згодом було продовжено ще на один місяць. Вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 23 жовтня 2015 року позивача було виправдано за відсутністю в його діях складу інкримінованого злочину. На вирок суду прокурор подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої Апеляційний суд Рівненської області вирок скасував та призначив новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі. Вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 05 грудня 2016 року ОСОБА_1 виправдано за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, який також був оскаржений прокурором. Проте ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року вирок суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, прокурор подав касаційну скаргу, яку постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року залишено без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін. Стверджував, що незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду йому було завдано значної моральної шкоди. Коли позивачу оголосили підозру, він працював в організації більше 25 років, мав численну кількість знайомих та друзів. Через обрання запобіжного заходу його змусили написати заяву на звільнення за власним бажанням. Влаштуватися на іншу роботу він не міг, адже обвинувачувався за хабарництво, що бралося до уваги. На заробітки поїхати не міг, оскільки вимушений був щомісяця з`являтися до слідчого та суду. Також погіршились відносини в сім`ї, позивач втратив апетит, почав погано спати, часто хворіти, набув негативних психоемоційних змін, таких як швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, образливість, насторога, невпевненість в своїх діях, тривоги з приводу майбутнього. Незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за хабарництво, були зганьблені честь і гідність. Вказані події потягли за собою нераціональне витрачання часу, обумовили значну витрату фізичних, духовних та матеріальних ресурсів. Вирахувавши час перебування під слідством та судом, ОСОБА_1 вважав, що лише мінімальна компенсація має становити 212 823 гривень, проте з огляду на обставини, які суттєво перешкодили реалізації його життєвих планів, підвищенню на роботі, належна до відшкодування завдана моральна шкода має бути більшою.

З наведених мотивів просив стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на свою користь 450 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 квітня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.

У поданому відзиві на позовну заяву представник Прокуратури Рівненської області просив в задоволенні позову відмовити. Зазначав, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів про погіршення стану його здоров`я та пройдене лікування. Вважав, що причинами перебування особи на лікарняному мають бути захворювання чи травми, а не перебування під слідством чи застосування запобіжних заходів. Крім того, не було надано жодних доказів щодо погіршення життєвих зв`язків, стосунків з людьми.

Представник ГУНП в Рівненській області в поданому на позов відзиві стверджувала, що визначена ОСОБА_1 сума моральної шкоди є необґрунтованою, безпідставною та такою, що призведе до незаконного збагачення останнього. Оскільки він перебував під слідством і судом з 19 червня 2014 року по 09 листопада 2017 року, тобто 3 роки 4 місяці і 20 днів, тому мінімальний розмір компенсації моральної шкоди має становити 171 093 гривень.

14 травня 2019 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, де просив стягнути з ДКС України 800 000 гривень.

04 червня 2019 року у поданому клопотанні представник ГУНП в Рівненській області просила замінити установу на Ліквідаційну комісію управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області (далі ЛК УМВС в Рівненській області).

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 12 червня 2019 року закрито підготовче провадження в справі та призначено її до розгляду по суті. В задоволенні клопотання представника ГУНП в Рівненській області про заміну неналежної сторони та залучення другого відповідача відмовлено. Залучено до участі в справі ЛК УМВС в Рівненській області.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 08 липня 2019 року прийнято заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 19 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 . 600 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду.

У поданій Заступником прокурора Рівненської області апеляційній скарзі заявник покликався на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося, що ухвала Апеляційного суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року про залишення без змін вироку Володимирецького районного суду від 05 грудня 2016 року, яким позивача було виправдано, набрала законної сили з моменту проголошення. Тому термін перебування під слідством та судом позивача закінчився саме цієї дати, а не 26 вересня 2018 року, коли постановою Верховного Суду касаційну скаргу прокурора було залишено без задоволення. Тобто загальний строк перебування ОСОБА_1 під слідством становить 40 місяців 25 днів і відшкодування бажаної позивачем шкоди повинно проводитись виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Окрім цього, суд попередньої інстанції не обґрунтував розмір моральної шкоди, не вмотивував підстави відхилення заперечень відповідача щодо необґрунтованості заявленого розміру та не навів підстав, що спонукали для задоволення позову саме на суму 600 000 гривень. Хоча, як видно з частини виписок з медичної карти позивача, ОСОБА_1 встановлювалися такі діагнози як гострий ринофарингіт, остеохондроз шийного та поперекового відділів хребта, деформуючий остеоартроз лівого колінного суглобу, хронічний гастродуоденіт, хронічний панкреатит. Однак будь-яких доказів на підтвердження того, що перелічені захворювання спровоковані притягненням до кримінальної відповідальності, а не внаслідок перенесених захворювань чи травм, не пов`язаних з цим, не надано. Також не надано й не зазначено судом доказів про необхідність застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, втрати чи погіршення цих зв`язків, коли такі мають бути встановленими судом і враховані при розрахунку суми відшкодування моральної шкоди. Щодо тверджень ОСОБА_1 про те, що його змусили написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, то останнім не вказано, який саме тиск на нього здійснювався, та не підтверджено його звернення до уповноважених органів з цього приводу. Тому причин для збільшення розміру компенсації моральної шкоди та визначення його в сумі 600 000 гривень не було, а відтак це призводить до неправомірного збагачення позивача.

З викладених міркувань просить рішення суду першої інстанції змінити, зменшивши суму стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування, прокуратури і суду, визначивши її розмір у 170 397,50 гривень.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу сторони не скористались.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи прокурора, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Вироком Володимирецького суду Рівненської області від 23 жовтня 2015 року ОСОБА_1 виправдано за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26 січня 2016 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок суду скасовано та призначено новий розгляд у суду першої інстанції в іншому складі суду.

Підставою для скасування вироку суду стало порушення суддею таємниці нарадчої кімнати.

Згодом вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 05 грудня 2016 року ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року вирок суду залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін.

Звертаючись до суду, позивач, посилаючись на ст.ст. 16, 23, 1176 ЦК України, Закон України "Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі Закон), просив відшкодувати моральну шкоду, завдану незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі ст. 1 Закону.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції встановив, що незаконне перебування позивача під слідством тривало з 19 червня 2014 року по 26 вересня 2018 року, тобто до прийняття постанови Верховного Суду, якою касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року щодо ОСОБА_1 - без змін.

Проте з такими висновками колегія суддів частково погодитись не може.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом, виникає, зокрема у випадку постановлення виправдувального вироку суду (п.1 ст.2 Закону).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 532 КПК України (в редакції, чинній на час розгляду кримінального провадження про обвинувачення позивача) вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій, Верховного Суду набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 було виправдано вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 05 грудня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року, то термін його незаконного перебування під слідством повинен обмежуватись саме датою постановлення ухвали апеляційного суду, яка набрала законної сили з моменту проголошення.

В даному випадку саме внаслідок ухвалення судом виправдувального вироку позивач набув право на відшкодування майнової та моральної шкоди і право на таке відшкодування виникло в силу прямих вказівок ст. 1176 ЦК України та Закону.

Не може погодитись апеляційний суд і з визначеним розміром моральної шкоди 600 000 гривень.

Суд попередньої інстанції, встановлюючи розмір цієї грошової компенсації, визнав належними та достатніми докази, якими підтверджується, що саме через завдані незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури і суду позивач був змушений звертатися до лікарів по причинах різних захворювань.

Між тим, як правильно зазначено заявником, відсутні жодні підстави вважати, що причиною виникнення перелічених захворювань є незаконне притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності.

На переконання колегії суддів, такі діагнози як гострий ринофарингіт, остеохондроз шийного та поперекового відділів хребта, деформуючий остеоартроз лівого колінного суглобу, хронічний гастродуоденіт, хронічний панкреатит, хронічне обструктивне захворювання легень з огляду на їхню етіологію (причину виникнення хвороби), без підтвердження причинно-наслідкового зв`язку з діями органів досудового слідства та суду, є голослівними і необґрунтованими.

Крім зазначеного, позивач не довів, що саме через факт обрання запобіжного заходу його змушено подати заяву на звільнення за власним бажанням, а тому покликання на виникнення перешкод у професійно-кар`єрному зростанні не стверджуються жодними переконливими і об`єктивними доказами у справі.

Частиною третьою ст. 13 Закону передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місць перебування під слідством чи судом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, рішення від 12 липня 2007 року).

Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Такий розмір має бути достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом. При цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15).

Згідно зі ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України" у 2019 році мінімальна заробітна плата встановлена у розмірі 4 173 гривень.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 18 червня 2014 року по 09 листопада 2017 року, тобто 40 місяців 22 дні, тому розмір відшкодування моральної шкоди, розрахованої за мінімальними величинами, становитиме 169 980,20 гривень. Ця сума обчислена так: 4 173 гривні Х 40 місяців = 166 920 гривень; 4 173 гривень : 30 днів = 139, 10 гривні середньоденної мінімальної заробітної плати; 139, 10 гривні Х 22 дні = 3 060, 20 гривень; 166 920 гривень + 3 060, 20 гривень = 169 980, 20 гривень.

Приходячи до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, колегією суддів також беруться до уваги ті факти, що під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження очевидно було порушено нормальні життєві зв`язки ОСОБА_1 , а також йому було створено певні перешкоди в реалізації особистих прав, свобод, інтересів, для відновлення яких потрібно докласти значні зусилля. Тобто необхідно вийти за межі граничного мінімального розміру моральної шкоди, визначеної законодавством, і додатково компенсувати з Державного бюджету України на користь позивача 30 019, 80 гривень.

Сумарно розмір моральної шкоди складає 200 000, 00 гривень (169 980, 20 гривень + 30 019, 80 гривень).

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, апеляційний суд приходить до переконання, що районним судом при оцінці наявних доказів у справі помилково враховано надані позивачем документи про його захворювання, а також покликання на необхідність відшкодування більшої, аніж гарантовано Законом, моральної шкоди, з огляду на що оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Спонуканням для скасування оскаржуваного рішення відповідно до пунктів 2, 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами ч. 2 ст. 137, ч.ч. 2, 3, 13 ст. 141 ЦПК України, змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст.ст. 15, 16, 23, 166, 1167, 1176 ЦК України, ст.ст. 2, 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", § 62 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року у справі STANKOV v. BULGARIA, абз. десятого п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Рівненської області задовольнити частково.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 19 серпня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , 200 000 (двісті тисяч) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду.

Судові витрати у справі віднести за рахунок держави.

Компенсувати Прокуратурі Рівненської області за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в сумі 1 152 (тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок.

Позивач: ОСОБА_1 ; 34360 с. Довговоля Володимирецького району Рівненської області; РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач1: Державна казначейська служба України; 01601 м. Київ, вулиця Бастіонна, 6; .

Відповідач2: Головне управління Національної поліції в Рівненській області; 33000 м. Рівне, вулиця Миколи Хвильового, 2; .

Відповідач3: Прокуратура Рівненської області; 33028 м. Рівне, вулиця 16 Липня, 52; .

Відповідач4: Ліквідаційна комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області: 33000 м. Рівне, вулиця Миколи Хвильового, 2; .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 13 год. 00 хв. 24.12.2019

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

Н.М. Ковальчук