ГОРОДИЩЕНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 691/1380/18
провадження № 2-о/691/5/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м. Городище

Городищенський районний суд Черкаської області у складі судді Синиці Л. П., за участю секретаря судових засідань Кочетової І.І.,

розглянувши, у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Городище Черкаської області, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 діїючи від власного імені, від імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , звернулися до суду із заявою окремого провадження, про встановлення факту, що має юридичне значення, та керуючись ст. 8, ст. ст. 21- 68 Конституції України, ст.12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятої згідно з резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН від 02.12.2004 року, ст.11 Європейської конвенції про імунітет держави ETS № 74 від 16.05.1972 року, ст.1 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965 року, ст.3 Віденської конвенції щодо дипломатичних зносин від 18.04.1961 року, Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року, ст. ст. 175. 293, 294, 315. 316, 318, 319 ЦПК України, а саме, юридичного факту, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в листопаді 2015 року, з окупованої та незаконно анексованої Автономної Республіки Крим України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Україна. Вказують, що іншого порядку встановлення такого юридичного факту чинним законодавством України не передбачено. Заяву заявники мотивують тим, що у листопаді 2015 року подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , 2012 року народження, були вимушені переміститися з місця їхнього постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями паспорту громадянина України, виданих на їх ім`я. Згодом переїхали до м. Кілія Одеської області, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи: від 15.02.2017 року № , від 28.03.2017 року № . Далі переїхали до АДРЕСА_2 , де зараз постійно проживають, про що свідчать довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 02.08.2018 року № , № , № . Вказані довідки, що видані їм, як внутрішньо переміщеним особам, були дійсними на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24.12.2015 року № 921-VIIT, тобто станом на 13.01.2016 року, та відповідно до ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» діють безстроково. На тимчасово окупованій Російською Федерацією території АР Крим, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить: земельна ділянка № НОМЕР_2 , площею 0.0444 га, розташована за адресою: Обслуговуючий кооператив «Садівниче товариство «Огоньок», м. Севастополь; садовий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: земельна ділянка № НОМЕР_2 , Обслуговуючий кооператив «Садівниче товариство «Огоньок», м. Севастополь. Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що їх вимушене переселення у листопаді 2015 року з тимчасово окупованій Російською Федерацією території АР Крим відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим було обумовлено тим, що мають на меті визначити свій статус як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілих від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Заявники в судове засідання не з`явилися, до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, вимоги заяви підтримують та просять її задовольнити.

Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 236, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав.

Заінтересована особа - представник Російської Федерації, в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 748, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав.

Суд, за відсутності підстав до відкладення (перенесення) судового засідання, дослідивши й оцінивши докази в справі в їхній сукупності, з урахуванням думки заявників, приходить такого висновку.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

За нормами ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 2 статті 315 ЦПК України, передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, ніж ті, що зазначені у частині першій даної статті, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є подружжям і батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_3 від 20.09.2008 року, актовий запис № 88, Свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_4 від 27.11.2012 року, актовий запис № 568, та маючи зареєстроване місце проживання в Автономній Республіці Крим Україна, з 02 серпня 2018 року взяті на облік внутрішньо переміщеної особи (фактичне місце проживання (перебування) АДРЕСА_2 ), що підтверджено довідками № від 02.08.2018 року, № від 02.08.2018 року, № від 02.08.2018 року, які видані Управлінням соціального захисту населення Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області, як такі, що перемістилися з тимчасово окупованої території ( АДРЕСА_1 ) та були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, і до цього часу, проживали у АДРЕСА_3 , згідно довідки Управління соціального захисту населення Кілійської районної державної адміністрації Одеської області № від 15.02.2017 року, № від 28.03.2017 року.

Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, які перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України може бути, зокрема, збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

ОСОБА_2 на праві приватної власності належить: земельна ділянка № НОМЕР_2 , площею 0.0444 га, розташована за адресою: Обслуговуючий кооператив «Садівниче товариство «Огоньок», м. Севастополь, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 15.08.2013 року, зареєстрованим в реєстрі за № 492, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, індексний номер витягу: 8034157; садовий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: земельна ділянка № НОМЕР_2 , Обслуговуючий кооператив «Садівниче товариство «Огоньок», м. Севастополь, що підтверджується договором купівлі-продажу садового будинку від 15.08.2013 року, реєстр за № 491.

Частиною 1 ст.4, ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Тобто, довідки № від 15.02.2017 року, № від 28.03.2017 року, № від 02.08.2018 року, № від 02.08.2019 року, № від 02.08.2018 року, посвідчують лише факт вимушеного переселення заявників разом з малолітньою дитиною з м. Севастополь АР Крим, і не встановлююють причини такого переселення, оскільки органи, що їх видали, не мають відповідних повноважень.

Автономна Республіка Крим та місто Севастополь, згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015 року № 685-VIII , визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Разом з тим, порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, даним Законом, не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення.

При вирішенні справи, суд виходить з того, що факт збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації Автономної Республіки Крим та м. Севастополь є загальновідомими, так, постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII, затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу, про визнання Російської Федерації державою-агресором (1), міжнародним співтовариством через схвалення 08.07.2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправних порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», визнано та засвідчено факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних в`язнів в Російській Федерації (2), Європейський парламент у резолюції від 15 січня 2015 року рішуче засуджує агресивну та експансіоністську політику Росії, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію Криму та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкресливши при цьому, що такі дії є порушенням міжнародного права (3), а тому не підлягає доказуванню.

Згідно ч.3 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявників з окупованої території Автономної Республіки Крим, яке відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією, можливе лише у судовому порядку. Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме заявників. При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справах №363/2981/16-ц від 14 березня 2018 року, №428/13977/16-ц від 06 червня 2018 року, №417/3852/17 від 21 березня 2018 року, №243/7029/17 від 12 квітня 2018 року та №428/12368/16-ц від 21 березня 2018 року.

Згідно ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Метою звернення до суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 обґрунтовує звернення за захистом своїх інтересів та інтересів малолітньої дитини ОСОБА_3 , які переселилися з Автономної Республіки Крим, задля збереження життя, здоров`я, свободи, поваги до честі і гідності, права на особисту недоторканість, права на повагу до приватного і сімейного життя, права на свободу думки і совісті в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт заявникам необхідно для визначення їх статусу як осіб, що перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертв - потерпілих від міжнародного збройного конфлікту).

Стосовно обставин, вимушеного переселення заявників суд виходив з положень Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Росії з 10.05.1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), Гаазької конвенції 1907 року, в яких зазначено, що супротивник, що зайняв територію, зобов`язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні закон, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору.

Суд приймає до уваги, що територія Автономної Республіки Крим та місто Севастополь починаючи з 20 лютого 2014 року по теперішній час перебуває під окупаціїєю Російської Федерації, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Як і те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та мололітня ОСОБА_3 є громадянином України та до 2014 року, як повноправні громадяни своєї країни, мали у м.Севастополь налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання в Автономній Республіці Крим, а тому у листопаді 2015 року, внаслідок збройної агресії Російської Федерації, окупації та незаконної анексії Автономіної Республіки Крим та м.Севастополя, проти України, були змушені покинути своє постійне місце проживання та переселитись з території Автономіної Республіки Крим, переїхати до м. Одеса, змінивши власний побут та спосіб життя, задля уникнення загрози життю та здоров`ю.

Встановлення юридичного факту, вимушеного переселення, заявникам потрібно для визначення їх статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129).

У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130).

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, § 346; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 132).

Фактичні обставини справи та викладені норми права свідчать, що встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення заявників з окупованої території АР Крим, відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації, шляхом окупації півострова, чим було порушено низку конституційних прав заявників, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, IV Женевською конвенцією 1949р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом ІІ Конституції України, та має правове значення для заявників і можливе лише у судовому порядку. Від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припипинення та реалізація особистих чи майнових прав заявників.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (ч.1, п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України).

Зважаючи на викладене, приймаючи до уваги, що встановлення юридичного факту вимушеного переселення з території Автономної Республіки Крим має правове значення для заявників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав, суд вважає вірним констатувати, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України, є їх вимушене переселення, отже, заяву доцільно задовольнити.

Керуючись ст. ст. 2, 81, 89, 259, 263-265, 293, 315, 319, 352, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в листопаді 2015 року з окупованої та незаконно анексованої Автономної Республіки Крим України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Україна.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в листопаді 2015 року з окупованої та незаконно анексованої Автономної Республіки Крим України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Україна.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до апеляційного суду Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10 квітня 2019 року.

Суддя Л. П. Синиця