ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди, згодом уточнив позовні вимоги.

Вказував, що він працював водієм автотранспортного засобу DAF FT 95 XF 430, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом KRONE, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2

Зазначав, що 19 листопада 2018 року о 18:00 по автодорозі Н-31 Дніпро-Царичанка-Кобеляки-Решетилівка, яка проходить по території Царичанського району з боку с.м.т. Царичанска у напрямку с.м.т. Петриківка Дніпропетровської області, рухався вантажний автомобіль DAF FT 95 XF 430, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом KRONE, реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким він керував. В районі 63 кілометру + 127 метрів допустив зіткнення передньою лівою частиною даного автомобіля Hundai Tucson, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_4 , що рухався в попутному напрямку, після чого Hundai Tucson виїхав на зустрічну смугу для руху, де допустив зіткнення передньою частиною автомобіля із передньою частиною вантажного автомобіля MAN TGX 26/400, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Вказував також на те, що вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року його було визнано винним за ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з позбавленням керуванням транспортними засобами на три роки.

Посилався на те, що 17 листопада 2018 року він виконував трудові обов`язки, тобто працював, а саме: відвантажував товар в Борисполі та потім переночував там. Наступного дня йому подзвонив відповідач та дав вказівку вантажитися в м.Березень, після цього відповідач перевів 4.000 грн. на його банківську картку, щоб він заправив машину на автозаправній станції.

Зазначав також, що 19 листопада 2018 року в 09.00 вже була сформована заявка на відвантаження товару в м.Березань.

Після дорожньо-транспортної пригоди він дізнався, що його нібито було звільнено ще до моменту дорожньо-транспортної пригоди, але про це його ніхто не повідомляв.

В трудовій книжці зроблено запис про звільнення за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КзпП України від 16 листопада 2018 року.

Вказував, що відповідач не отримував від нього письмових пояснень, про існування наказу №08.11-1СлР про проведення службового розслідування від 08 листопада 2018 року він дізнався після деякого часу, акту про ознайомлення з наказом від 16 листопада 2018 року не бачив, не підписував його, 17-19 листопада 2018 року працював на відповідача, виконував свої трудові обов`язки та про своє звільнення нічого не знав.

Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням уточнень, позивач просив суд:

- поновити строк для звернення до суду з трудовим позовом, пропущений з поважних причин;

- скасувати наказ про припинення трудового договору (контракту) №16.11-1ЗВ від 16 листопада 2018 року, виданий фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 про звільнення його та поновити на посаді водія автотранспортного засобу у фізичної особи підприємця « ОСОБА_2 »;

- стягнути з ФОП « ОСОБА_2 » на його користь моральну шкоду в розмірі 20.000 грн.;

- стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував наступного:

- про звільнення позивачу стало відомо після того як були зібрані матеріали кримінального провадження, він ознайомився з ними та йому стало відомо про наявність оскаржуваного наказу про звільнення відповідачем 16 листопада 2019 року;

- позивач просив поновити пропущений з поважних причин строк звернення до суду з позовом;

- судом не здійснено оцінку наданих доказів, не враховано намір відповідача таким чином уникнути можливої матеріальної відповідальності.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 №16.11-1ЗВ про припинення трудового договору (контракту) від 16 листопада 2018 року за здійснений прогул без поважних причин в період з 05 листопада 2018 року по 07 листопада 2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади водія автотранспортних засобів ФОП ОСОБА_2 на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с.21). Підставою звільнення слугували: докладні записки ОСОБА_5 від 05 листопада 2018 року (а.с.27), 06 листопада 2018 року (а.с.28) та від 07 листопада 2018 року (а.с.29); акти про відсутність на роботі від 05 листопада 2018 року (а.с.24), 06 листопада 2018 року (а.с.25) та від 07 листопада 2018 року (а.с.26); наказ про проведення службового розслідування №08.11-1СлР від 08 листопада 2018 року (а.с.22); акт за результатами проведеного службового розслідування від 15 листопада 2018 року (а.с.23).

Згідно акту про ознайомлення з наказом від 16 листопада 2018 року за підписом менеджера з продажу ОСОБА_5 , водія автотранспортних засобів ОСОБА_6 та водія автотранспортних засобів ОСОБА_7 , 16 листопада 2018 року ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом №16.11-1ЗВ про припинення трудового договору (контракту) від 16 листопада 2018 року, за здійснений прогул без поважних причин в період з 05 листопада 2018 року по 07 листопада 2018 року на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с.30); ОСОБА_1 відмовився від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення з посади водія автотранспортних засобів.

Відповідно до розписки (а.с.53) дружина позивача ОСОБА_8 24 листопада 2018 року отримала від відповідача трудову книжку та інші документи позивача.

19 листопада 2018 року близько о 18-00 год. ОСОБА_1 , керуючи в стані алкогольного сп`яніння технічно справним автопоїздом у складі автомобіля «DAF FT 95 XF 430», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «KRONE» реєстраційний номер НОМЕР_2 , які на підставі свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 та САЕ № НОМЕР_6 відповідно, належать ОСОБА_2 , здійснював рух по своїй смузі для руху в темну пору доби по автодорозі Н-31 сполученням «Дніпро-Царичанка-Кобеляки-Решетилівка», яка має по одній смузі для руху в кожному з напрямків, та проходить по території Царичанського району Дніпропетровської області, з боку смт. Царичанка у напрямку смт. Петриківка. Під час руху по вищевказаній ділянці дороги водій ОСОБА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, заздалегідь позбавив себе можливості своєчасного реагування на небезпеку для руху або перешкоду, яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, маючи об`єктивну можливість, при необмеженій видимості та обзорності, завчасно виявити перешкоду у вигляді автомобіля «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 належить ОСОБА_4 , під керуванням останнього, що стояв на Т-подібному перехресті автодороги Н-31, сполученням «Дніпро-Царичанка-Кобеляки-Решетилівка» з автодорогою до с.Новопідкряж Царичанського району Дніпропетровської області, на 63 км. + 127 м. в напрямку руху до смт.Петриківка у смузі руху вищевказаного автопоїзду з ввімкненими габаритними вогнями, ближнім світлом фар та лівим покажчиком повороту, з метою здійснення лівого повороту, або розвороту допустив зіткнення передньою лівою частиною автомобіля «DAF FT 95 XF 430», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з задньою частиною автомобіля «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_3 . Після зіткнення автопоїзду у складі автомобіля «DAF FT 95 XF 430» з напівпричепом «KRONE» з автомобілем «Hyundai Tucson», останній у некерованому стані виїхав на зустрічну смугу для руху, де на Т-подібному перехресті автодороги Н-31 сполученням «Дніпро-Царичанка-Кобеляки-Решетилівка» з автодорогою до с.Новопідкряж Царичанського району Дніпропетровської області зіткнувся з передньою частиною автопоїзду у складі автомобіля «MAN TGX 26.400», реєстраційний номер НОМЕР_4 , з причепом «KRONE ADP 27», реєстраційний номер НОМЕР_8 , які на підставі свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_9 та СХМ №983421 відповідно, належать ОСОБА_9 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався в напрямку автодороги Н-31 сполученням «Дніпро-Царичанка-Кобеляки-Решетилівка» зі сторони смт.Петриківка в напрямку смт.Царичанка. Порушення водієм ОСОБА_1 п.12.3. Правил дорожнього руху України знаходиться у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди - зіткнення транспортних засобів, в результаті чого настала смерть від заподіяних тілесних ушкоджень водія ОСОБА_4

20 листопада 2018 року ОСОБА_1 взято під варту.

Згідно вироку Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року, ОСОБА_1 визнано винним за ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки (а.с.45-52).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що 16 листопада 2018 року є днем ознайомлення та вручення позивачу наказу №16.11-1ЗВ про припинення трудового договору (контракту) від 16 листопада 2018 року (коли ОСОБА_1 відмовився поставити підпис про ознайомлення з таким наказом); позивачу було достовірно відомо про наявність наказу про його звільнення на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, його адвокат не заперечував зазначеного у судовому засіданні, оскільки майже відразу після затримання, (20 листопада 2018 року), позивач почав користуватися послугами захисника та достеменно був повідомлений про своє звільнення; матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження того, що строк передбачений ст.233 КЗпП України пропущений позивачем без поважних причин.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції в частині обґрунтування підстав відмови в позові, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі№ 6-2426цс15.

Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року Про практику розгляду судами трудових спорів встановлені статтями 228,233 строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк, поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно зазначив, що у період з дати відмови позивача поставити підпис про ознайомлення з наказом №16.11-1ЗВ про припинення трудового договору (контракту) від 16 листопада 2018 року і по 09 квітня 2019 року (день звернення до суду з позовом) включно, позивачем не надано жодного вагомого аргументу на підтвердження неможливості звернення до суду за захистом своїх трудових прав.

Наведеним спростовано аргументи апеляційної скарги про те, що позивач просив поновити пропущений з поважних причин строк звернення до суду з позовом, суд безпідставно відмовив в його поновленні.

Разом з тим, відмовляючи в поновленні строку звернення до суду, суд першої інстанції не з`ясував всі обставини справи і обов`язки сторін.

Пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

ОСОБА_1 згідно наказу №16.11-1ЗВ звільнено за здійснені прогули з 05 листопада 2018 року по 07 листопада 2018 року за п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.21)

Факт прогулу позивача з 05 листопада 2018 року по 07 листопада 2018 року підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, копіями актів про відсутність на роботі (а.с.24,25,26), складених працівниками відповідача.

Крім того, сам факт відсутності на робочому місці у вказаний період не заперечувався і самим позивачем. Так, в позовній заяві позивачем зазначено, що з 05 листопада 2018 року по 07 листопада 2018 року він відпрошувався з роботи по сімейним причинам, конкретизації цих причин матеріали справи не містять.

Належність і допустимість актів про відсутність на роботі, складених відповідачем, позивачем під час розгляду справи не спростовано, поважність причин відсутності на роботі з 05 листопада 2018 року по 07 листопада 2018 року не доведено, що у вказаній справі було його процесуальним обов`язком.

Та обставина, що 19 листопада 2018 року ОСОБА_1 керував транспортним засобом, належним відповідачу, не свідчить про те, що сторони станом на вказану дату перебували у трудових відносинах.

Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими, що є самостійною підставою для відмови в позові відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року Про практику розгляду судами трудових спорів.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2019 року змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.