КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/5868/19 головуючий у І інстанції: Макаренко І.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого Сліпченка О.І.,Гуля В.В., Сушко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом до ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), який обґрунтовано тим, що що з відповідачкою перебував у шлюбі, від шлюбу мають спільного неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2015 року шлюб між ними було розірвано. Під час судового розгляду справи про розірвання шлюбу ОСОБА_2 заявляла про те, що неповнолітній син проживає та надалі буде проживати разом із матір`ю, однак не проживає.

Вказував, що відповідачка спілкується з сином по телефону, своє життя присвятила другій сім`ї, вихованням сина не переймається, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

Просив стягнути з відповідача на свою користь:

- аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 в розмірі ј частини усіх видів доходу відповідача, але не менше, ніж в рекомендованому розмірі прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01.02.2019 року та до досягнення дитиною повноліття;

- аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 за минулий час: з 01.10.2015 року по 31.01.2019 року у розмірі 68850,00 грн.

- понесені судові витрати у розмірі 2000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, яку обґрунтовано тим, що місцевий суд неповно з`ясував обставини справи та допустився порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що відповідачка погоджується з тим, що син проживає з батьком та не заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів, а відтак висновки місцевого суду, щодо відмови в задоволенні позову вважає помилковими.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 погоджується з рішенням суду першої інстанції та підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що проживання неповнолітнього ОСОБА_4 з батьком не встановлено та доказів на підтвердження його утримання батьком матеріали справи не містять.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 являється сином позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 (а.с.5).

Місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 (а.с.21).

З позовної заяви та відзиву вбачається, що неповнолітній ОСОБА_4 з квітня 2016 року проживає разом з батьком.

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство охороняються державою.

Відповідно до ст. З СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 СК України здійснення сімейних прав є такими, що тісно пов`язані між особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Відповідно до 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими на особисте виховання дитини.

Право на особисте виховання дитини дає можливість матері, батькові бути нерозлучно з нею.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані дбати про дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей,поважаючи гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

В положенні принципу 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1959 року зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю».

Стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною її проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії».

Відповідно до ст. З Конвенції про права дитини ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.12.1991 року у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Приписами ст.141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

За змістом ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини, той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України).

Згідно із ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У відповідності до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2019 року становить 2 027,00 грн., з 1 липня - 2 118,00 грн., а з 1 грудня - 2 218,00 грн.

Встановивши ту обставину, що в сторін є спільна дитина, яка проживає з позивачем та фактично знаходиться на його утриманні, тоді як відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, а відповідач є здоровою особою працездатного віку, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідачки підлягають стягненню аліменти на утримання сина в розмірі ј доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Місцевим судом не було враховано того факту, що ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) у відзиві на позовну заяву вказувала, що спільна з позивачем проживає разом з батьком, а відтак знаходиться на його утриманні та погодилась сплачувати аліменти на утримання сина.

Доводи спрямовані на задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача аліментів за жовтень 2015 по січень 2019 роки колегія суддів відхиляє, оскільки зазначене не відповідає вимогам ст. 191 СК України.

Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Відповідно до ч.2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 вживав заходів щодо одержання аліментів, а ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) ухилялась від їх сплати та не приймала участі в матеріальному забезпеченні дитини, а тому підстав для задоволення позову в цій частині не вбачається.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги в частні стягнення аліментів з відповідача починаючи з дати подачі позову заслуговують на увагу, висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню та ухваленню нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову - на відповідача.

З огляду на зазначене з ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) підлягає стягненню судовий збір у відповідності до задоволеної позовної вимоги (за розгляд в суді першої інстанції та перегляд в суді апеляційної інстанції) в розмірі 1921 грн. в дохід держави (768,4+768,4*150%).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду

повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Вимоги ОСОБА_1 , щодо стягнення з відповідачки витрат на правничу допомогу не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені належними доказами, в матеріалах справи відсутній договір надання правової допомоги та належне підтвердження оплати гонорару.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) щомісячно аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 лютого 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн. в дохід держави.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: