Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 645/9648/14-ц

провадження № 61-19761св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 27 червня 2017 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Колтунової А. І., Кругової С. С.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулося із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) був укладений кредитний договір № 0, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 35 000 доларів США, а позичальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком №1 до нього - графіком погашення кредиту. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав.

05 лютого 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 для забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором укладено договір поруки, відповідно якого поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання умов основного зобов'язання. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Таким чином, відповідачі є солідарними боржниками по відношенню до кредитора.

12 грудня 2011 року відповідно до договору факторингу № 1 ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» права вимоги по кредитному договору.

Відповідач ОСОБА_1 зобов'язання стосовно повернення кредиту не виконує. Станом на 01 грудня 2013 року заборгованість перед позивачем за кредитним договором № 0 від 05 лютого 2008 року становить 55 197,27 долари США (за офіційним курсом НБУ, станом на 03 березня 2015 року складає 1 370 029,36 грн), що складається з: заборгованість по основній сумі кредиту - 32 606,07 долари США (за офіційним курсом НБУ складає - 809 302,22 грн); заборгованість за процентами - 22 591,20 долари США (за офіційним курсом НБУ складає - 560 727,14 грн).

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 370 029,36 грн, з яких: заборгованість по основній сумі кредиту - 809 302,22 грн; заборгованість за процентами - 560 727,14 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 березня 2016 року у задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що ТОВ «Кей-Колект» має право вимоги до відповідачів.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 27 червня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» задоволено частково. Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «Кей-Колект» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за кредитним договором № 0 від 05 лютого 2008 року, а саме: заборгованість по основній сумі кредиту - 457 704,27 грн; заборгованість за процентами - 147 780,86 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за кредитним договором № 0 від 05 лютого 2008 року, а саме: заборгованість по основній сумі кредиту - 351 577,59 грн; заборгованість за процентами - 412 946,28 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що право ТОВ «Кей-Колект» вимагати виконання за кредитним договором № 0 підтверджено належними та допустимими доказами. 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1, відповідно до умов якого останньому було відступлено права вимоги за кредитним договором № 0. Відповідачів було повідомлено рекомендованими листами від 15 грудня 2011 року про відступлення права вимоги та про банківські реквізити для сплати заборгованості та її розмір. Відповідачами не надано доказів виконання боржником свого обов'язку ані первісному, ані наступному кредиторам. ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору, останній платіж здійснила у липні 2010 року, заяву про застосування позовної давності до суду не подавала. Вимогу до поручителя про повернення заборгованості шляхом пред'явлення позову було заявлено позивачем лише 08 листопада 2014 року, тому поручитель відповідає за заборгованість, що не була прострочена станом на 08 травня 2014 року, а саме заборгованість по основній сумі кредиту - 457 704,27 грн заборгованість за процентами - 147 780,86 грн. Зазначені суми підлягають стягненню солідарно з боржника та поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Однак, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Аргументи учасників справи

У липні 2017 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилалася на те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у позивача відсутня генеральна ліцензія НБУ на здійснення ним валютних операцій. Враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у справах щодо споживчого кредитування (що має місце в цьому випадку) кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у зв'язку з цим, позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. У результаті незастосування указаної норми, суд безпідставно зарахував до стягнення заборгованість, що знаходиться за межами позовної давності. Відповідач зазначав, що не отримував від нового кредитора копії самого договору факторингу, але і повідомлення про відступлення права вимоги. За клопотанням відповідача, на ухвалу суду про витребування доказів, позивач ухилився від її виконання та не надав жодних витребуваних документів. Докази одержання клієнтом суми фінансування на підставі договору факторингу у справі також відсутні.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що 05 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 35 000 доларів США у термін не пізніше 05 лютого 2018 року, а позичальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком №1 до нього (графіком погашення кредиту).

05 лютого 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, за умовами якого поручитель солідарно відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основного боргу (в тому числі, суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

Тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов'язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

Тлумачення статті 1082 ЦК України дозволяє зробити висновок, що законодавець альтернативно визначає суб'єктів, що можуть направити повідомлення боржнику про відступлення права грошової вимоги. Таким суб'єктом може бути як клієнт, так і фактор.

У повідомленні про відступлення права грошової вимоги має міститися визначення: (1) грошової вимоги, яка підлягає виконанню. У повідомленні потрібно вказати грошову вимогу, що була відступлена фактору і має бути виконана (зокрема, її розмір, на підставі якого договору виникла); (2) фактора, якому має бути здійснений платіж. В повідомленні має бути ідентифікований фактор, який набув грошову вимогу (зокрема, шляхом вказівки його найменування, місцезнаходження).

Апеляційний суд встановив, що 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №1, відповідно до умов якого останньому було відступлено права вимоги за кредитним договором № 0. Перелік зобов'язань, за якими відступлено право вимоги міститься в додатку №1 до договору факторингу, в тому числі за кредитним договором та договором поруки від 05 лютого 2008 року. Передача прав вимоги оформлена актом приймання передачі від 12 грудня 2011 року. ТОВ «Кей-Колект» рекомендованими листами від 15 грудня 2011 року на адресу відповідачів направлено листи про відступлення права вимоги, в яких повідомляло банківські реквізити для сплати заборгованості та про її розмір. Відповідачами не надані докази виконання боржником свого обов'язку ані первісному, ані наступному кредиторам.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і не договірних зобов'язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов'язання.

Згідно частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 зроблено висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі № 6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього.

Встановивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала взятих на себе зобов'язань щодо погашення кредиту, а порука ОСОБА_2 в частині до спливу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань не припинилась, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. У постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-126цс13 зроблено висновок, що ЦК України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності. Пункт 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою частиною 11 статті 11 зазначеного закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2017 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 27 червня 2017 року до закінчення розгляду касаційної скарги. Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржене рішення без змін, то виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 27 червня 2017 року слід поновити.

Оскільки рішення суду апеляційної інстанції залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 27 червня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат