ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/3188/17 Номер провадження 22-ц/814/2990/19Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

суддів: Дряниці Ю.В., Бондаревської С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 вересня 2019 року (повний текст складено 30.09.2019 року)

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання удаваним договору купівлі-продажу квартири, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що він перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 , однак на даний час між ними склалися неприязні відносини.

Зазначає, що, у період сумісного проживання вони придбали 2 автомобілі: Toyoya Highlander JTEE S42AX02202468, д.н.з. НОМЕР_1 , та Toyoya Avensis, кузов НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , які відповідач продала без його згоди.

Вважає, що за вказані гроші ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 , яку було оформлено на ім`я батька ОСОБА_3 ОСОБА_2 .

Вказує, що на даний час у провадженні Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області перебуває справа про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 та поділ їх спільного майна. Відтак, вважає, що, оскільки квартира була придбана за гроші від продажу вказаних автомобілів, які купувалися ними за спільні з ОСОБА_3 кошти, то квартира є їх спільною сумісною власністю як фактичного подружжя, а тому він, ОСОБА_1 є власником цієї квартири.

З урахуванням наведеного прохав: визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , серії 1441 від 04.10.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Прокопом Денисом Олександровичем в частині покупця; визнати ОСОБА_1 покупцем по даному договору купівлі - продажу; визнати за ОСОБА_1 право власності квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.2-4).

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про: - визнання удаваним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Прокопом Денисом Олександровичем в частині покупця, - визнання ОСОБА_1 покупцем по договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Прокопом Денисом Олександровичем, - визнання права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , залишено без задоволення.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 19.05.2017 року, а саме: скасовано заборону ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , вчиняти будь-які дії щодо продажу квартири АДРЕСА_1 .

З цим рішенням не погодився позивач, який, посилаючись на неналежне дослідження доказів, порушення норм матеріального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення районного суду скасувати та ухвалити постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що, документами долученими до даної справи по матеріалах позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розподіл спільно набутого майна, що перебуває на розгляді в Крюківському районному суді Полтавської області, в повній мірі підтверджено спільність набутих та самовільно реалізованих ОСОБА_3 вказаних вище автомобілів, за виручені від яких кошти і було придбано, на думку апелянта, спірну квартиру.

Вважає, що спірну квартиру, з метою приховання дійсних обставин укладення правочину, було оформлено шляхом укладення договору купівлі-продажу від 04.10.2016 року на ОСОБА_2 , хоча кошти, за які вона придбавалась, на думку ОСОБА_5 , були отримані від реалізації автомобілів, куплених за кошти позивача.

Вважає, що, оскільки квартира була придбана за його кошти, то саме він є її покупцем, а відповідач лише відіграв роль покупця, отримавши кошти для розрахунку за квартиру від третьої особи.

Зазначає, що спірний договір укладався з метою приховання його дійсної правової природи, що порушує права позивача, як власника коштів і майна від реалізації якого третя особа їх отримала, та за які і було придбано квартиру.

Апеляційний суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, 04 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 (покупець) та ОСОБА_6 (продавець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с.130-131).

Право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру підтверджується даними з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №87569114 від 19.05.2017 року та №87568289 від 19.05.2017 року (т.1, а.с.36-41).

У подальшому, на підставі договору позички від 05.10.2016 року ОСОБА_2 безоплатно надав у користування своїй дочці ОСОБА_3 вказану квартиру (т.1, а.с.13).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав суду доказів, що він мав право власності на відчужені ОСОБА_3 автомобілі Toyoya Highlander JTEE S42AX02202468, д.н.з. НОМЕР_1 , та Toyoya Avensis, кузов НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , та, що саме за ці грошові кошти відповідач придбав спірну квартиру. Відтак, з детального аналізу наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що спірний правочин не є удаваним, при його укладенні дотримані вимоги закону щодо форми і змісту договору купівлі-продажу а тому вимоги ОСОБА_1 є безпідставними.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Згідно статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Частиною 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або за домовленістю сторін.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормою ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Матеріалами справи установлено, що 04 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 (покупець) та ОСОБА_6 (продавець) було укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с.130-131), право власності на яку відповідач зареєстрував у передбаченому законом порядку (т.1, а.с.36-41).

Також, як убачається у 2016 році ОСОБА_3 (третя особа) було реалізовано належні їй автомобілі Toyoya Highlander JTEE S42AX02202468, д.н.з. НОМЕР_1 , та Toyoya Avensis, кузов НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 .

При цьому, позивач вважає, що вказані автомобілі були придбані за його кошти в період спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , відтак, є саме його власністю, та, оскільки, на думку ОСОБА_1 , квартира АДРЕСА_1 була куплена за кошти, отримані від реалізації даних автомобілів, то вона також є його власністю.

Також, матеріалами справи устнолено, що наразі у провадженні Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області перебуває справа за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання його однією сім`єю з ОСОБА_3 та поділ спільного майна.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, і дійшов обґрунтованого висновку про неможливість визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав, передбачених у статті 235 ЦК України, оскільки позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено, що між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу, та що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином.

Доводи апеляційної скарги про те, що правочин фактично укладено з метою приховати належні ОСОБА_1 кошти, які були отримані ОСОБА_3 від реалізації автомобілів, є безпідставними. Дані факти є недоведеними та самі по собі не можуть свідчити про удаваність оспорюваного договору купівлі-продажу, при цьому матеріалами справи установлено реальність наслідків укладеного правочину, які спрямовані саме на продаж квартири (квартира фактично передана та перебуває у власності відповідача, та нею фактично користується ОСОБА_3 на підставі договору позички), які були б відсутні у разі його удаваності.

Окрім того, позивачем фактично оспорюється реальність правочину, укладеного між ОСОБА_2 (покупець) та ОСОБА_6 (продавець), проте остання позивачем навіть не була визначена як сторона чи третя особа по даній справи, відтак, судом до участі у даній справі не залучена, що є неправомірним, оскільки рішення по даній справі може вплинути на її права.

Твердження апелянта про те, що кошти, за які було придбано спірну квартиру, є його майном, колегія суддів до уваги не приймає за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставии. Посилання апелянта, як на доказ викладеного, на наявність на розгляді в Крюківському районному суді Полтавської області справи за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання його однією сім`єю з ОСОБА_3 та поділ спільного майна, суд оцінює критично, оскільки рішення суду по даній справі на момент ухвалення даної постанови не винесено, жодних фактів належності відповідних коштів ОСОБА_1 не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права, по суті дублюючи доводи наведені в позовній заяві.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин підстав для скасування рішення місцевого суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 вересня 2019 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ С.М. Бондаревська

Ю.В. Дряниця