Номер провадження: 22-ц/813/530/19
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: представника відповідача ПАТ «Дельта Банк» - Крупки О.О.,

представника третьої особи ПАТ «УкрСиббанк» - Бойко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10 травня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами в частині відступлення права вимоги за іпотечним договором,-

В С Т А Н О В И В:

28 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ПАТ «Дельта Банк», треті особи ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами в частині відступлення права вимоги за іпотечним договором.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 10 жовтня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0.

10 жовтня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого забезпечується виконання усіх грошових зобов`язань Іпотекодавця за договором про надання споживчого кредиту №0 від 10.10.2018 року.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрований в реєстрі за №2949, №2950.

Однак, позивач ОСОБА_1 вважає, що відступивши право вимоги за кредитним договором, укладеним АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , банки не дотрималися вимог чинного законодавства щодо оформлення уступки права вимоги за іпотечним договором, а тому вона звернулась до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим.

Представник третьої особи ПАТ «УкрСиббанк» у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив залишити позов без задоволення.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 10 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції ьа ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. Позивач ОСОБА_1 була сповіщена через свого представника ОСОБА_3 ..

ОСОБА_2 було надіслано судову повістку на усі наявні у матеріалах справи адреси проживання однак поштова кореспонденція поверталась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області громадянка ОСОБА_2 зареєстрованої по м. Одеса та Одеській області не значиться.

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 1 ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Положення статей 512, 513 ЦК України передбачають, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється в такій самій формі, що і правочин, зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна осіб у зобов`язанні пов`язана з тим, що попередні учасники зобов`язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов`язки переходять до суб`єктів, які їх замінюють. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У п. 7 постанови Пленум «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, Верховного Суд України роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених, законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого Банк надав позичальнику в кредит грошові кошти в сумі 78 920 доларів США, що на день укладання договору еквівалентно 388 846, 73 гривень строком до 10 жовтня 2018 року включно із сплатою 15,5 % річних на споживчі потреби (а. с. 118-124, 125).

10 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та позивачкою ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого забезпечується виконання усіх грошових зобов`язань Іпотекодавця за договором про надання споживчого кредиту №0 від 10.10.2018р. (а. с. 3-4).

08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрований в реєстрі за №2949, №2950, за яким ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а ПAT «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних та забезпечувальних договорах, що підтверджується належно засвідченими копією договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року та випискою з вказаного договору, яким підтверджується, що між ПАТ «УкрСиббанк» (Продавець) та ПАТ «Дельта Банк» (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ( а. с. 51, 96 - 114).

Відповідно до Додатку №1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПAT «Дельта Банк» було передано ПАТ «УкрСиббанк», в тому числі на ряду з іншими право вимоги до ОСОБА_2 за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 10 жовтня 2008 року та до ОСОБА_1 за договором іпотеки від 10 жовтня 2008 року, посвідченого Луб І.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу зареєстрованого в реєстрі за номером 343 ( а. с. 35, 53-54).

Згідно Акту приймання-передачі від 19 грудня 2011 року Продавець передав (відступив) права вимоги за кредитами Покупцю (зазначені в Додатку І до Договору та деталізовані в Додатку І ), та Покупець прийняв Права вимоги за кредитами.

Відповідно до витягу з Додатку І «Перелік прав вимоги за кредитами до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року» на виконання спірного договору Продавець передав Покупцю кредитний договір №0 від 10 жовтня 2008 року, кінцевий термін погашення кредиту за кредитним договором 10.10.2018 рік, Боржник - ОСОБА_2 , загальний розмір грошового зобов`язання за кредитним договором у валюті станом на 16.12.2011р. 73 938,10, нараховані і несплачені відсотки у валюті кредиту (строкові) станом на 19 грудня 2011 року 28 085,95 право вимоги за договорами застави заставодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки (житлова нерухом.), поруки - поручитель ОСОБА_4 ( а. с. 24, 52).

Зазначені обставини підтверджені посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондра Л.В. від 31.07.2017р. за реєстровим №2406 копією виписки, оригінал якої досліджувався в судовому засіданні.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження порушення Банками вимог законодавства при укладенні договору купівлі-продажу прав вимог. Сторонами спірного договору купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року досягнуто всіх істотних умов договору та на підтвердження вказаного надано належним чином засвідчені копії необхідних документів, які містяться в матеріалах справи. Відступлення права вимоги призводить лише до заміни сторони по кредитному договору та не змінює умови укладеного кредитного договору, зокрема договору про надання споживчого кредиту №0 від 10 жовтня 2008 року.

Посилання представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом безпідставно не враховано те, що спірним договором купівлі-продажу права вимоги порушуються її права як іпотекодателя, не приймаються до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За змістом статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка була зобов`язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, порушення її прав спірним договором відступлення права вимоги, а відповідачі - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову, але ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачкою не доведено вказані у запереченні обставини.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно статей 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Так, судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що, згідно з п. 1.1. спірного договору сторони визначили поняття «Права вимоги за кредитами» - всі права вимоги Продавця в якості кредитодавця по відношенню до Позичальників в якості позичальників стосовно кредитів за відповідними Кредитними договорами, а також права вимоги Продавця по відношенню до Осіб, що надають забезпечення, за відповідними Договорами забезпечення. «Договори забезпечення» означає договори застави, договори іпотеки та договори поруки, перелічені у Додатку 1 (перелік Прав вимоги за кредитами).

На виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 12.12.2017р. про витребування доказів приватний нотаріус Шевченко Д.Г. у листі вих. №48/01-16 від 22.02.2018р. зазначила, що вона дійсно 08.12.2011р. посвідчила Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк». Зазначений договір був зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій під №2949. До вказаного договору було додано Додаток І - Перелік прав вимоги за кредитами, який, як невід`ємну частину договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами було посвідчено разом з самим договором від 08 грудня 2011 року.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, з`ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні позивачкою. не доведено належними та допустимими доказами те, що відповідачі порушують, не визнають або оспорюють її права.

За таких обставин, позивачка має право на захист свого права у випадку порушення їх відповідачами, але в судовому засіданні не доведено, що відповідачі порушують права позивачки у справі. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право не підлягають судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 14 червня 2019року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко