РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

ун. № 759/11218/18

пр. № 2/759/1560/19

12 листопада 2019 року м.Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі:

головуючого судді Миколаєць І.Ю.,

при секретарі Шелудько В.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що він надав ОСОБА_3 у борг грошові кошти, що було оформлено письмовою розпискою на умовах строковості та зворотності, проте після настання строку повернення грошових коштів, відповідачка останні добровільно не повернула, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з відповідним позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 14000,00 доларів США та в національній валюті в розмірі 13000,00 грн., та відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 5320,00 доларів США та в національній валюті 4940,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 5395,00 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 14000,00 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києвавід 25.07.2018 р. провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, подав відзив на позов яким просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що не розписку не писав та грошові кошти у ОСОБА_2 не брав.

Повно та всебічно дослідивши подані сторонами заяви по суті справи та докази, судом встановлено наступні фактичні обставини, які виникли у правовідносинах між сторонами спору.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

12.02.2014 року між сторонами було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до умов якої, позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 14000,00 доларів США та 13000,00 грн., а відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати позивачу відсотки за користування коштами в сумі 280,00 доларів США в гривнях по ринковому курсу долара США на день сплати та по 260,00 грн. Строк повернення коштів був встановлений на першу вимогу (а.с. 8).

Як зазначає позивач, ОСОБА_3 з 01.09.2016 р. в односторонньому порядку відмовилась від виконання грошових зобов`язань за договором позики від 12.02.2014 року.

22.03.2018 р. позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення грошових коштів в розмірі 14000,00 доларів США та 13000,00 грн. а також сплати процентів за період з 01.09.2016 року відсотків за користування коштами в сумі 5320,00 доларів США та 4940,00 грн.

Однак позичальником умови договору позики належним чином не виконані, у зв`язку із чим у неї утворилась заборгованість, яка станом на день винесення судового рішення, відповідно до уточнених позивачем вимог склала: прострочена заборгованість за позикою у розмірі 14000,00 доларів США та 13000,00 грн.; відсотки за користування позикою за період з 01.09.2016 р. в сумі 5320,00 доларів США та 4940,00 грн.

Крім того, як вбачається з висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 24.05.2019 р. за № 8194/8195/19-32 складеного Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3 у розписці від 12.02.2014 року виконаний відповідачем по справі ОСОБА_3 (а.с. 174-183).

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

У відповідності до ч. 2ст. 1047 ЦК Українина підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, договір позики є реальним договором, який вважається укладеним лише з моменту передання грошей (речей) позикодавцем позичальнику, а розписка як борговий документ є підтвердженням факту укладення договору позики між особами та прийняття кожним із них відповідних зобов`язань.

Відповідно до норм ст. ст.1046,1047 ЦК Українидоговір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

З урахуванням вищезазначених норм, а також враховуючи те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що боргова розписка, яка підтверджує укладення договору позики, засвідчує факт передачі коштів позикодавцем позичальнику.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку встановлені договором.

Враховуючи позицію викладену у Постанові Пленуму ВС від 04.07.2018 р. справа № 761/12665/14-ц, то з огляду на аналіз норм матеріального права, які регулюють відносини позики, можливо дійти висновку, що судове рішення не може змінювати зміст договірного зобов`язання, що існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті.

П.41 Постанови, відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

П.42 Постанови, за змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

П.44 Постанови, у частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно п.51 Постанови, визначаючи характер грошового зобов`язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця.

П.52 Постанови, у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.

Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку про те що вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі у останній редакції, оскільки відповідачка не виконала грошові зобов`язання передбачені договорами позики, добровільно позику не повернула, тому остання має бути стягнута у примусовому порядку.

Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.

На підставі викладеного та керуючись ч. 1 ст. 526, 530, 610, 611, ст. 1046, ч. 1 ст. 1047, ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049, ЦК України, ст.ст.6-13, 18, 19,77-79, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( ( АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) заборгованість за договором позики укладеним 12.02.2014 р. у розмірі 14000,00 доларів США та 13000,00 гривень основного боргу, а також 5320,00 доларів США та 4940,00 грн. відсотків за користування грошовими коштами, а також судовий збір у розмірі 5395,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду м. Києва, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю.Миколаєць