Справа № 338/838/18
Провадження № 22-ц/4808/37/19
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Богородчанського районного суду від 01 листопада 2018 року під головуванням судді Шишка О.А.,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 18.09.2011 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 22.06.2018 року розірвано. У шлюбі з відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4. За час перебування у шлюбі ними отримано у власність земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 де побудували житловий будинок. Крім того, під час спільного проживання вони придбали меблі у різні кімнати будинку, побутову техніку, штори, тюлі, килими, будівельну техніку, зокрема: пральну машинку «Gorenje» вартістю 6929,91 грн., пилосос марки «Samsung» вартістю 2299,90 грн., мультиварку марки «Redmond» вартістю 1199,00 грн., телевізор марки «Samsung» вартістю 23007,40 грн., праску марки «Philips» 1399,90 грн., витяжку марки «Ventolux» вартістю 1599,90 грн., вбудовану поверхню марки «Hansa» вартістю 4000 грн., вбудовану духовку марки «Hansa» вартістю 4499 грн., холодильник марки «Wirlpool» вартістю 8000 грн., міксер вартістю 900 грн., м'ясорубку електричну вартістю 1000 грн., мікрохвильову піч вартістю 2500 грн., маршрутизатор (wi-fi роутер) вартістю 600 грн., бойлер вартістю 3500 грн., насосну станцію вартістю 3500 грн., котел газовий марки «Protherm» вартістю 18471,28 грн., безпровідний регулятор температури до котла вартістю 2500 грн., бетономішалку вартістю 4500 грн., будівельний фен вартістю 800 грн., ланцюгову бензопилу вартістю 2500 грн., тачку будівельну вартістю 800 грн., паяльник для пластикових труб вартістю 800 грн., мінеральну вату «Техноніколь Теплоролл» в кількості 3 рулони вартістю 450 грн, спальний меблевий гарнітур вартістю 27000 грн., кухонний меблевий гарнітур вартістю 22240 грн., шафу-купе вартістю 6700 грн., стіл кухонний вартістю 2500 грн., стіл обідній вартістю 6200 грн., стільці до обіднього столу 6 штук вартістю 2100 грн., стільці кухонні 4 шт. вартістю 1820 грн., диван кухонний вартістю 7800 грн., тюлі та штори загальною вартістю 10000 грн., килим вартістю 2500 грн., ванну кутову вартістю 10000 грн., тумбочку з дзеркалом у ванну вартістю 4000 грн. Також ними придбано автомобіль «ГАЗ-66», реєстраційний номер НОМЕР_1.

На початку 2018 року сімейне життя з ОСОБА_3 погіршилося, вони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства. Рішенням Богородчанського районного суду від 22.06.2018 року шлюб між ними розірвано. Протягом останнього часу відповідач не допускає її до спірного будинку, чинить перешкоди у здійсненні її права власності. Зважаючи на те, що з нею проживає їхня неповнолітня дочка, яка часто хворіє, просила збільшити її частку під час поділу майна та визнати за нею право власності на 3/5 частки вказаних вище житлового будинку та земельної ділянки, а також визнати за нею право власності на рухоме майно, побутову та іншу техніку, яке набуте ними під час шлюбу, та транспортний засіб - автомобіль ГАЗ 66.

Рішенням Богородчанського районного суду від 01 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4 263,09 грн витрат по оплаті судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального і процесуального права, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Апелянт вказує, що право власності на земельну ділянку, площею 0,1461 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка) набуто ОСОБА_3 в порядку приватизації та зареєстровано на ім'я ОСОБА_3 відділом Держземагенства у Богородчанському районі Івано-Франківської області.

Спірний будинок був побудований апелянтом ОСОБА_3 та його близькими родичами на земельній ділянці, яка раніше належала його батькам та його родині.

Також, було встановлено, що сестра апелянта ОСОБА_5 сама мала здійснювати будівництво на спірній земельній ділянці. Але у зв'язку з її виїздом на ПМП у Чехію віддала свої будівельні матеріали апелянту, з умовою повернення їй коштів за будівельні матеріали згодом, які в даний час повертає апелянт.

Крім того, на будівництво будинку використовувалися виключно кошти, які ОСОБА_3 давали в борг його батьки та близькі родичі, так як апелянт та його колишня дружина ОСОБА_2 в період часу з 2011 по 2018 рік ніде не працювали.

За таких обставин суд у своєму рішенні помилково вважав, що будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя та набуті за час їхнього шлюбу.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя об'єктом роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності.

Просить частково скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задовленні позову ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що доводи апелянта про те, що в період з 2011 по 2018 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ніде не працювали та не отримували жодного доходу, не відповідає дійсності. Апелянт в поясненнях суду зазначав, що протягом 2011-2018 років виїжджав на сезонні роботи за кордон, в тому числі в Російську Федерацію. Крім того, він працював різноробочим в мешканців села та району за місцем проживання. Вона також під час перебування у шлюбі з відповідачем неодноразово виїжджала на сезонні роботи до Республіки Польща.

При постановленні рішення судом першої інстанції враховано положення постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.03.2018 , відповідно до якого - якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України. Тому доводи апелянта в цій частині вважає неправильними.

На підставі вищенаведеного просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, які доводи апеляційної скарги підтримали, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що з 18.09.2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали на підставі рішення Богородчанського районного суду від 22.06.2018 року. У шлюбі позивачки та відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.04.2014 року за відповідачем зареєстрована на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,1461 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.12.2014 року, відповідач також є власником житлового будинку на АДРЕСА_1

На підставі ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Частиною 2 ст.372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Аналогічні положення Цивільного кодексу зазначенні також і в Сімейному кодексі.

За змістом ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Виходячи з положень вказаних норм законів, сторони є співвласниками спірного житлового будинку, який належить їм у рівних долях.

Доводи відповідача, що позивач не може претендувати на спірний будинок та земельну ділянку, оскільки будинок побудований ним та його близькими родичами на земельній ділянці, яка раніше належала його батькам, не стверджені в суді відповідними доказами. Таку позицію відповідач обґрунтовує тим, що у будівництві будинку використані будівельні матеріали, зокрема, пісок, камінь, будівельні блоки, бітумну черепицю, які належали його сестрі ОСОБА_5, а більшість коштів на оплату будівельних робіт надавали його батьки. Разом з тим, такі доводи відповідача не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Судом першої інстанції надано об'єктивну оцінку показам свідків. При цьому суд відхилив показання свідка ОСОБА_5, яка є рідною сестрою відповідача, що вона віддала останньому свої власні будівельні матеріали (пісок, камінь, будівельні блоки та бітумну черепицю), оскільки будь-яких підтверджуючих доказів наявності у неї таких будівельних матеріалів та факт їх передачі ОСОБА_3 суду не надано.

Встановлено, що сторони, створивши сім'ю у 2011 році, з метою здійснення будівництва власного спільного житла, приступили до будівництва спірного будинку. Оскільки земельна ділянка, на якій сторони побудували житловий будинок, була виділена та приватизована на відповідача, тому і право власності на будинок було зареєстроване також на його ім'я.

Твердженням відповідача про те, що земельна ділянка не може бути об'єктом поділу, оскільки вона виділена йому та ним приватизована, суд першої інстанції дав правильну оцінку та спростував їх, виходячи з наступного.

У постанові від 21.03.2018 року у справі № 686/9580/16-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду навів положення постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, відповідно до яких земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Однак, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 в період зведення спірного будинку ніде не працювала, і на будівництво використовувались виключно кошти ОСОБА_3 та його батьків і близьких родичів, а отже даний будинок не може бути об'єком спільної сумсної власності є хибними.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що спірне домоволодіння побудоване сторонами в шлюбі, завершене в повному обсязі, а тому підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних долях.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів та вважає його обґрунтованим.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог сторонами не оскаржується, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 01 листопада 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 січня 2019 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк