Постанова

Іменем України

21 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 320/2457/18-ц

провадження № 61-49053св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2018 року у складі судді Ковальової Ю. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В., Гончар М. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - Фонд) про дискримінацію соціальних прав військовослужбовця-пенсіонера-інваліда війни, незаконне заниження розміру пенсії, визнання права на отримання довічної пенсії за вислугу років у розмірі і порядку обчислення, визначених законом, визнання незаконним і скасування рішення Фонду та відшкодування шкоди, заподіяної майну і здоров`ю протиправним рішенням.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є підполковником у відставці Збройних сил України, пенсіонером Міністерства оборони України, інвалідом війни і має право на пенсію у розмірі і порядку обчислення, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Законом України «Про заходи законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи». На дату звільнення його з військової служби у запас - 31 січня 1995 року він обіймав посаду старшого офіцера відділу бойової підготовки Авіаційної групи Повітряних сил Збройних сил України на важких військово-транспортних літаках Іл-76 МД. Його посада старшого офіцера за своїми функціональними обов`язками і організаційним рівнем підрозділу органу управління Авіаційної групи, у якому він проходив службу, в структурі органів управління військами Збройних сил України, відповідає посаді «старшого офіцера», визначеній додатком 2 постанови Кабінету міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

28 березня 2018 року від Мелітопольського об`єднаного Управління пенсійного фонду України йому надійшла довідка № 238 про доходи пенсіонера ОСОБА_1 , в якій зазначено новий розмір його пенсії за вислугу років у сумі 6 923,70 грн після її перерахунку в порядку, встановленому постановою Кабінету міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Із розміром перерахованої йому до виплати довічної пенсії за вислугу років він не згідний, оскільки такий перерахунок проведено із порушенням вимог закону.

Протиправними діями відповідача йому завдана майнова шкода у вигляді недонарахованої і невиплаченої пенсії, яка згідно з наданим розрахунком складає 255 405,60 грн, та моральна шкода, розмір відшкодування якої він оцінює у 100 000,00 грн.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд:

- визнати незаконним і скасувати рішення Фонду про призначення йому із 01 січня 2018 року довічної пенсії за вислугу років у розмірі 6 923,70 грн, як таке, що не відповідає нормам статей 13, 43, 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», частини другої розділу 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» і положенням постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»;

- визнати за ним право пенсіонера - військовослужбовця на отримання довічної пенсії за вислугу років у розмірі і порядку обчислення, визначених статтями 13, 43, 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постановою Кабінету міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 за посадою «старшого офіцера» з 30 тарифним розрядом тарифної сітки, визначеної додатком 2 вказаної постанови;

- зобов`язати Фонд призначити йому із 01 січня 2018 року довічну пенсію за вислугу років у розмірі 32 464,26 грн, обчислену за правилами перерахунку пенсії, визначеними нормами статей 13, 43, 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», частини другої розділу 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» і положенням постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» з урахуванням додаткових видів його грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень та премії), визначених у відсотках, призначених йому довічно Міністерством оборони України;

- стягнути з відповідача на його користь 355 405,60 грн на відшкодування заподіяної майнової та моральної шкоди.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2018 року провадження у справі закрито.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2018 року залишено без змін.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що між сторонами виник публічно-правовий спір щодо перерахунку пенсії і відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої неправомірними діями та рішеннями відповідача, який підлягає розгляду за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У грудні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги відповідають вимогам статей 15, 16, 21-23 Цивільного кодексу України, згідно з статтями 5, 19 ЦПК України, із урахуванням статей 5 і 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)).

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Кошти Пенсійного фонду відповідно до статті 73 згаданого Закону використовуються на виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів Пенсійного фонду.

Згідно з пунктом 1 розділу 1 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 22 грудня 2014 року № 28-2 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 року за № 41/26486 (далі - Положення № 28-2), головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі - Фонд).

Головні управління Фонду підпорядковуються Фонду та разом з управліннями Фонду в районах, містах, районах у містах, а також об`єднаними управліннями (далі - управління Фонду) утворюють систему територіальних органів Фонду.

Пунктом 2 Положення № 28-2 визначено, що управління Фонду у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також постановами Правління Фонду, у тому числі цим Положенням, та наказами Фонду і головних управлінь Фонду.

Серед основних завдань управління, відповідно до пункту 4 Положення, зокрема, є: призначення (перерахунку) і виплати пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування пенсій та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством, здійснює з цією метою перерозподіл коштів між районами (містами); здійснює призначення (перерахунок) та виплату пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом № 2262-XII; здійснює інші повноваження, визначені законом.

Тобто органи Пенсійного фонду України є суб`єктами владних повноважень, наділені владними управлінськими функціями.

Відповідно до частини першої, другої та четвертої статті 46 КАС України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Предметом цього спору є оскарження рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області щодо перерахунку пенсії, зобов`язання пенсійного фонду здійснити нарахування пенсії відповідно до вимог чинного законодавства, стягнення заподіяної протиправними рішеннями суб`єкта владних повноважень шкоди у вигляді недорахованої і невиплаченої пенсії, а також відшкодування моральної шкоди.

Тобто існує спір щодо порушення прав та інтересів позивача у зв`язку з виконанням суб`єкта владних повноважень своїх публічно-владних управлінських функцій.

Отже, спір, що виник у справі між позивачем та органом Пенсійного фонду України, як органом виконавчої влади, який у спірних правовідносинах безпосередньо реалізує надані законодавством владні управлінські функції є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Наведене узгоджується із правовими висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 805/1983/17а та від 15 травня 2019 року у справі № 759/9631/17.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, ураховуючи суть та суб`єктний склад спірних правовідносин, Верховний Суд дійшов висновку, що вказаний спір належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому рішення судів попередніх інстанцій про закриття провадження у цій справі є законними та обґрунтованими.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів та зводяться до неправильного тлумачення заявником норм законодавства України.

Касаційна скарга містить посилання заявника на порушення судами правил предметної юрисдикції.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підстав передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду та щодо строків повернення справи» внесені зміни до ЦПК України щодо обмеження випадків передачі судових справ на розгляд Великої палати Верховного суду при оскарженні рішень судів з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.

Так, частиною шостою статті 403 ЦПК України із урахуванням внесених змін передбачено, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо: учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції; учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах; Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду вже викладала висновок щодо питання предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах, тому відсутні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик