Дата документу 08.02.2019 Справа № 335/371/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/982/19 Головуючий у 1-й інстанції: Калюжна В.В.
Є.У.№ 335/371/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справуза позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним п. 4.1.1 кредитного договору від 23.07.2007 року № CNL-201/113/2007,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсним п. 4.4.1 укладеного сторонами кредитного договору від 23.07.2007 року № СМТ-201/113/2007з підстав, передбачених ст.ст.203, 215 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що вказаним пунктом кредитного договору передбачена відповідальність боржника за порушення зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у вигляді нарахування пені у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Посилаючись на те, що такі умови договору суперечать вимогам п.6 ст.3, ч.3 ст.509, ч.ч.1,2 ст.627 ЦК України та ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», просив про задоволення позову.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2018 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що порядок обрахування санкцій за порушення строку виконання грошового зобов'язання, закріплений в п.п.4.1.1 кредитного договору, передбачає можливість нарахування непропорційно великої суми компенсації у порівнянні з розміром основного боргу, що не відповідає засадам добросовісності та розумності, і є несправедливим. Проте, позивач пропустив строк позовної давності, а тому його порушене право не підлягає захисту у відповідності до ст.267 ЦК України.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив належним чином обставин справи та не звернув уваги на те, що під час укладення кредитного договору відповідач порушив права позивача як споживача, оскільки не надав йому інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. На думку скаржника, умови кредитного договору є несправедливими та суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. Кредитний договір в оспорюваній частині підлягає визнанню недійсним з моменту вчинення, оскільки суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Відзив на апеляційну скаргу відповідач до суду апеляційної інстанції не надавав.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення - зміні в частині обґрунтування причин відмови у задоволенні позову з огляду на такі обставини.

Судом встановлено, що 23 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № CNL-201/113/2007, за умовами якого Банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 60 000 доларів США, на споживчі цілі, з датою остаточного повернення кредиту 23 липня 2022 року та сплатою процентів за користування грошовими коштами у фіксованій частині - 5,99 % та плаваючої процентної ставки FIDR. Згідно умов договору повернення кредиту та сплати процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтентних платежів 23 числа кожного місяця (а.с. 14-17).

Згідно п. 4.1.1 укладеного кредитного договору, за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим Договором строки, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних Боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Після укладення кредитного договору, між позивачем та Банком укладалися додаткові договори від 03 вересня 2008 року, 22 квітня 2009 року, 23 лютого 2010 року, якими змінювалися, у тому числі, розмір щомісячного платежу, процентної ставки по кредиту і порядок її сплати, визначався порядок вирішення спорів, які виникнуть між сторонами кредитного договору та ін. (а.с. 18-26).

Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов; позивач на момент його укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував їх, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов'язань.

За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладанні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю( виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець( виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладанню договору.

Встановивши фактичні обставини справи на підставі досліджених та оцінених у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК доказів, суд дійшов висновку, що п. п.п.4.1.1 укладеного сторонами кредитного договору передбачає можливість нарахування непропорційно великої суми компенсації у порівнянні з розміром основного боргу, що не відповідає засадам добросовісності та розумності, і є несправедливим, а отже є підстави для визнання вказаного пункту договору недійсним, але порушене право споживача не підлягає захисту у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Дійшовши висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання недійсним п.4.1.1 кредитного договору, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у зв'язку із порушенням позичальником графіку погашення кредиту Банк у 2012 році звернувся до суду в порядку ст.1050 ч.2 ЦК України про дострокове звернення стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2012 року, яке набрало законної сили 16 листопада 2012 року, було задоволено позов ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № CNL-201/113/2007 від 23.07.2007 року у розмірі 625 013 грн. 75 коп., із яких за пенею - 6 231, 17 грн. (а.с.136-137).

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже зазначеним рішенням, що набрало законної сили 16 листопада 2012 року та яке має преюдиційне значення, встановлено правомірність та дійсність оспорюваного в даній справі кредитного договору.

Аналіз зазначеного судового рішення свідчить про безпідставність висновків суду про те, що порядок нарахування пені за порушення графіку кредиту, передбачений п.4.1.1 кредитного договору, передбачає можливість нарахування непомірно великої суми компенсації у порівнянні з розміром основного боргу, що не відповідає засадам розумності та справедливості. Як вбачається із структури заборгованості, стягнутої з позичальника судовим рішенням, що набрало законної сили, розмір нарахованої і стягнутої з нього пені становить 0,1 відсоток від суми загальної заборгованості, що не спотворює дійсне правове призначення неустойки як засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов'язання.

Суд першої інстанції не застосував правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання п.4.1.1 кредитного договору недійсним.

Фактичні обставини справи і зібрані у справі докази свідчать про те, що суд першої інстанції допустився порушень у застосуванні норм матеріального права. Проте ці порушення не призвели до неправильного вирішення спору.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв'язку із спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Зважаючи на те, що оспорюваним пунктом кредитного договору права ОСОБА_3 як споживача фінансових послуг не порушені, підстав для висновку про пропуск останнім встановленого законом строку для звернення до суду за захистом свого права суд першої інстанції не мав. Позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення з підстав їх необґрунтованості.

За положенням ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування причин відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2018 року по цій справі змінити в частині правового обґрунтування причин відмови у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий

Судді: