справа № 359/6395/18 головуючий у суді І інстанції Журавський В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Суханової Є.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», поданою представником - Філіпенко Оленою Юріївною, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2019 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ПАТ «Страхова компанія «ВУСО», звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Свої вимоги мотивувало тим, що 05 травня 2016 року позивач уклав з ОСОБА_2 договір добровільного страхування наземного транспорту №2-01. Предметом даного договору є майнові інтереси ОСОБА_2 , що пов`язані з експлуатацією автомобіля марки «Hyundai ix35», номерний знак НОМЕР_1 . 10 лютого 2017 року у м. Києві по вул. Харківське шосе, 160 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Hyundai ix35», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , та автомобіля марки «Chevrolet Aveo», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , що призвело до пошкодження вказаних транспортних засобів. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. ОСОБА_2 звернулася до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування, у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та позивач здійснив виплату страхового відшкодування на загальну суму 74 491 грн. 38 коп. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ТДВ «СК «Альфа-Гарант» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/0678947. Вказаним полісом встановлено ліміт відповідальності ТДВ «СК «Альфа-Гарант» за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 100 000 гривень та франшизу в розмірі 0 гривень. Рішенням Господарського суду м. Києва від 12 грудня 2017 року з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь ПрАТ «СК «ВУСО» стягнуто грошові кошти у розмірі 55 766 гривень 43 копійки, у якості страхового відшкодування за шкоду, заподіяну відповідачем. Таким чином, у ОСОБА_1 виникло зобов`язання сплати на користь позивача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, що було виплачено ПрАТ «СК «ВУСО», у розмірі 18 724 гривень 95 копійок. ПрАТ «СК «ВУСО» зверталося до ОСОБА_1 з вимогами про добровільну сплату страхового відшкодування, проте відповідач ухиляється від сплати вказаних коштів. Тому, ПрАТ «СК «ВУСО» просило стягнути з відповідача суму відшкодування шкоди у розмірі 18 724 гривень 95 копійок.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2019 року у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції не розібрався у спірнихправовідносинах, не дослідив належним чином матеріали справи, внаслідок чого обґрунтував свою відмову у задоволенні позову перекрученими танадуманими твердженнями. Позиція суду спростовується матеріалами справи. Вказує, що вартість майнового збитку завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений розмір страхового відшкодування, а тому вважає, що з ОСОБА_1 , як з винної особи підлягає стягненню на користь позивача сума коштів у розмірі різниці між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзив до суду не надійшов.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки, в даній справі ціна позову становить 18 724,95 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ПрАТ «СК «ВУСО» є необґрунтованими. Покладення на ОСОБА_1 обов`язку з відшкодування різниці між сумою страхового відшкодування та розміром фактично завданих збитків буде суперечить положенню ст.1194 ЦК України. Відповідальність особи винної у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди можлива лише у випадку, якщо розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика або у випадках, передбачених ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Матеріали цивільної справи не містять обставин, які б свідчили, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню вказані виключення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 травня 2016 року ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_2 уклали договір добровільного страхування наземного транспорту №2-01. Відповідно до п.1.1 вказаного договору предметом даного договору є майнові інтереси ОСОБА_2 , що не суперечить чинному законодавству, та пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням автомобілем марки «Hyundai ix35», номерний знак НОМЕР_1 . Строк дії договору з 06 травня 2016 року по 05 травня 2017 року (а.с.12-14).

10 лютого 2017 року о 15 годині 45 хвилин ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Chevrolet Aveo», номерний знак НОМЕР_2 , по вул. Харківське шосе, 160 в м. Києві, при зміні напрямку руху не переконався в безпеці свого маневру, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Hyundai ix35», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , який рухався в зустрічному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Вказані обставини підтверджуються довідкою про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.17) та постановою Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.18).

Вказані обставини не підлягають доказуванню, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди з вини ОСОБА_1 був пошкоджений автомобіль марки «Hyundai ix35», номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок чого власнику автомобіля ОСОБА_2 завдана матеріальна шкода, що підтверджується актом огляду транспортного засобу від 13 лютого 2017 року (а.с.21).

13 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернулася до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування, у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою (а.с.19-20).

ПрАТ «СК «ВУСО» на підставі страхового акту №1953-02 від 14 березня 2017 року (а.с.25), доповнення №1 до страхового акту від 14 квітня 2017 року (а.с.26), виходячи з рахунків-фактури від 20 лютого 2017 року та від 30 березня 2017 (а.с.22,23), перерахувало ОСОБА_2 суму страхового відшкодування у загальному розмірі 74 491 гривень 38 копійок, що підтверджується копіями платіжних доручень (а.с.28).

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ТДВ «СК «Альфа-Гарант» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/000678948 (а.с.37). Вказаним полісом встановлено ліміт відповідальності ТДВ «СК «Альфа-Гарант» за шкоду, заподіяну майну в розмірі 100 000 гривень.

ПрАТ «СК «ВУСО» звернулося з позовом до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на підставі ст. 993 ЦК України та ЗУ «Про страхування» про стягнення відшкодованого страхового відшкодування у розмірі 55 766 гривень 43 копійки.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 12 грудня 2017 року, яке залишено без змін Київським апеляційним господарським судом від 07 березня 2018 року, з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь ПрАТ «СК «ВУСО» стягнуто відшкодування у розмірі 55 766 гривень 43 копійки (а.с.39,40-43).

Позивач зазначає, що фактичний розмір шкоди, заподіяної ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 74 491 гривень 38 копійок. Тоді як різниця між фактичним розміром заподіяної шкоди та страховою виплатою, стягнутої з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь ПрАТ «СК «ВУСО», складає 18 724 гривень 95 копійок.

ПрАТ «СК «ВУСО» зверталося до ОСОБА_1 з регресною вимогою про добровільну сплату страхового відшкодування (а.с.44). Дана вимога була отримана ОСОБА_1 , що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.45) і залишена без задоволення.

В обґрунтування позовних вимог ПрАТ «СК «ВУСО» вказало на те, що різниця між фактичним розміром заподіяної шкоди та страховою виплатою, яка складає 18 724 гривень 95 копійок, виникла внаслідок помилки, яку ТОВ «Богдан Авто» допустило у своїх розрахунках за відновлювальний ремонт належного ОСОБА_2 автомобіля.

Згідно з ч.1 ст. 993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За змістом ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до п.22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоду майну третьої особи.

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можлива лише за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Вказаний висновок щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність, було викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц.

Отже, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що покладення на ОСОБА_1 обов`язку з відшкодування різниці між сумою страхового відшкодування та розміром фактично завданих збитків у розмірі 18 724 гривень 95 копійок, суперечить нормам діючого законодавства, оскільки ліміт відповідальності ТДВ «Альфа-Гарант» становить 100 000 гривень, а тому відповідальною особою за відшкодування шкоди в межах цієї суми у даному випадку є ТДВ «Альфа-Гарант».

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що звертаючись з позовом до ТДВ «Альфа-Гарант» позивач самостійно визначив у позові розмір шкоди 55 766 гривень 43 копійки, яка була визначена на підставі звіту оцінки колісного транспортного засобу №17/5/447/732662 від 04 липня 2017 року. З позовними вимогами щодо стягнення з ТДВ «Альфа-Гарант» різниці в розмірі 18 724 гривень 95 копійок, яка покривається лімітом відповідальності і на думку позивача виникла внаслідок помилки, не звертався.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки вони не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Що ж стосується доводів апелянта щодо посилань на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду у справі № 645/3746/16 та відповідно застосування цих висновків, то вони на думку колегії суддів, не можуть бути застосовані, оскільки обставини справ не є типовими.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові за його недоведеністю та безпідставністю.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до ст. 375 ЦПК України, рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», подану представником - Філіпенко Оленою Юріївною залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В.Лівінський

Є.М. Суханова