Ухвала

Іменем України

24 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 482/1283/15-ц

провадження № 61-22816ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), назву якого змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 17 травня 2011 року в сумі 51 277,20 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 17 травня 2011 року ОСОБА_1 підписав заяву про відкриття рахунку, згідно з якою приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування від 17 травня 2011 року. За вказаним договором ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок в електронному вигляді зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмір 36 % на рік. Відповідач не виконував належним чином взятих на себе за кредитним договором зобов`язань, у зв`язку з чим в нього утворилася заборгованість, яка станом на 18 червня 2015 року становила 51 277,20 грн, з яких: заборгованості за кредитом - 24 969,48 грн; за процентами за користування кредитом - 12 468,09 грн; за пенею - 11 592,33 грн; за комісією за користування кредитом - 2 247,30 грн.

Заочним рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2015 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 51 277,08 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про перегляд заочного рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2015 року.

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 03 листопада 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2015 року скасовано у зв`язку з неотриманням ОСОБА_1 судових повісток про виклик до суду, справу призначено до розгляду.

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 09 вересня 2019 року провадження у цивільній справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що кредитний договір від 17 травня 2011 року підписаний ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем, а за частиною першою статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, є господарським зобов`язанням.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Ухвалу Новоодеського районного суду Миколаївської області від 09 вересня 2019 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Судове рішення мотивоване тим, що спір в цій справі виник між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк», який є кредитором, та відповідачем ОСОБА_1 , який є позичальником кредитних коштів за кредитним договором від 17 травня 2011 року, щодо невиконання боржником своїх зобов`язань за договором кредиту. На час укладення договору ОСОБА_1 був фізичною особою-підприємцем, але 18 листопада 2014 року він був позбавлений такого статусу шляхом внесення до відповідного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності. З часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи спори за її участю, зокрема пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася нею раніше, слід розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було відкрите у господарському суді до настання таких обставин. Враховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін у справі суд дійшов висновку, що цей позов повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства.

18 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі ухвалу Новоодеського районного суду Миколаївської області від 09 вересня 2019 року.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Вказана правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини першої статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18.

Фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до відповідного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина восьма статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).

Фізична особа, яка мала статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратила його, до 15 грудня 2017 року не могла бути стороною у господарському процесі, якщо для цього не було визначених ГПК України підстав. З часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи спори за її участю, зокрема пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася нею раніше, слід було розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було відкрите у господарському суді до настання таких обставин. У разі припинення провадження у господарській справі на підставі пункту 6 частини першої статті 80 ГПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, спори за участю фізичної особи, яка припинила підприємницьку діяльність, мали розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі 593/793/14-ц та від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Судами встановлено, що 17 травня 2011 року ФОП ОСОБА_1 підписав заяву про відкриття поточного рахунку в банківській установі позивача. Згідно з вищевказаною заявою відповідач приєднався до «Умов та правил надання банківських послуг», які разом із заявою складають договір банківського обслуговування від 17 травня 2011 року і взяв на себе зобов`язання виконувати умови цього договору.

18 листопада 2014 року діяльність ФОП ОСОБА_1 була припинена, про що було зроблено відповідний запис в державному реєстрі.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, в нього утворилася заборгованість, яку банк, звернувшись 21 липня 2015 року до суду з позовом, просив стягнути з нього на свою користь.

Встановивши, що позов пред`явлено до фізичної особи, яка на час його подання вже не була суб`єктом підприємницької діяльності, і предмет позову не пов`язаний з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася цією особою, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та обґрунтовано скасував ухвалу місцевого суду про закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України, яким передбачено, що підставою скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та є необґрунтованими, а посилання заявника на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18, є безпідставним, оскільки зроблені у ній висновки стосуються спору щодо договору, пов`язаного з підприємницькою діяльністю, яку відповідач здійснював будучи зареєстрованим підприємцем. Водночас предметом позову в цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором, що не пов`язано із господарськими зобов`язаннями відповідача, а стосується його цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України визначено, що у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Ціна позову в цій справі становить 51 277,20 грн , що станом на 01 січня 2019 року не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 500 = 960 500грн).

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваної постанови Миколаївського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов