Номер провадження: 22-ц/813/5924/19
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/10275/18

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою адвоката Мамчур Ірини Василівни - представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Приморського райнного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Абухіна А.Д. 19 березня 2019 року, повний текст рішення складено 01 квітня 2019 року,

встановив:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 16.12.2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 8537.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що 16.12.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 8537, згідно з яким запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно - приміщення горища, загальною площею - 150,0 кв. м., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , що належить на праві власності гр. ОСОБА_1 , яка є майновим поручителем ОСОБА_2 за укладеним останньою із ЗАТ «ОТП Банк», який змінив назву на - ПАТ «ОТП Банк», кредитним договором №СМ-8МЕ502/100/2008 від 07.05.2008 року.

Посилається на те, що їй про наявність виконавчого напису стало відомо випадково в кінці квітня 2018 року. Вважає, що нотаріусом при вчиненні виконавчого напису не було дотримано вимог законодавства, а саме подані документи повинні підтверджувати безспірність заборгованості боржника перед стягувачем та те, що з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років (а. с. 1 - 6).

Позивачка та її представник до судового засідання суду першої інстанції не з`явились. Про дату, час і місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином. Від представника позивачки до суду першої інстанції надійшло клопотання, в якому останній просив розглянути справу за його відсутності, позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача до судового засідання суду першої інстанції не з`явився. Про дату, час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. В матеріалах справи наявне клопотання представника відповідача, в якому зазначено, що проти задоволення позову ТОВ «ОТП Факторинг України» він заперечує. Вважає викладені в ньому доводи надуманими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Третя особа до судового засідання суду першої інстанції не з`явилась. Про дату, час і місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином. Надала пояснення на позов, відповідно до яких в задоволенні позову просила відмовити, наголошуючи на тому, що нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2019 року вищевказаний позов задоволено.

Визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 16.12.2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 8537, таким, що не підлягає виконанню.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт наявності в суді апеляційної інстанції спору щодо розміру заборгованості за кредитним договором № SME0013103 від 21.05.2008 року спростовує висновок нотаріуса про безспірність заборгованості боржника.

Крім того, із наданих на виконання ухвали суду про витребування доказів 04.07.2018 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. копій виконавчого напису та документів, на підставі яких його вчинено, вбачається, що виконавчий напис було здійснено не на підставі первинних документів, що підтверджують виконання банком умов щодо надання та перерахування кредитних коштів, здійснення часткового погашення заборгованості за кредитом (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), зарахування коштів на відповідні рахунки (виписки з рахунків бухгалтерського обліку банків), що говорить про те, що виконавчий напис вчинявся на підставі неналежних документів.

Також, виходячи зі змісту оскаржуваного виконавчого напису строк, за який проводиться стягнення - п`ять років три місяці двадцять два дні, а саме - з 07.05.2008 року по 29.08.2013 року, тобто більше трьох років. Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що ще у 2008 році розпочався строк для пред`явлення відповідачем вимоги до позивача, який, відповідно, закінчився у 2011 році, тобто банком було пропущено строк на таке звернення (а. с. 161 - 165).

Представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - адвокат Мамчур І.В. в апеляційній скарзі просить вищезазначене рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на безспірність заборгованості боржника саме на момент вчинення нотаріусом спірного виконавчого напису, оскільки на цей момент спору в суді не було. Крім того, зазначає про помилковість висновку суду першої інстанції щодо пропуску відповідачем строку для пред`явлення останнім вимоги до позивачки.

Представник апелянта у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи товариство сповіщене належним чином. Причини неявки представника не повідомило, заяв та клопотань не надало.

Представник ОСОБА_1 адвокат Чернушич С.П. у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилалась на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. у судове засідання не з`явилася. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщена належним чином. Надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції вищезазначеним вимогам законодавства у повній мір не відповідає з огляду на наступне.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

07.05.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», який змінив свою назву на - ПАТ «ОТП Банк» (далі Банк), та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №СМ-БМЕ502/100/2008, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальникові кредит в розмірі - 53 850,00 доларів США, строком - до 07.05.2023 року, на споживчі цілі.

В якості забезпечення виконання боржником зобов`язань за кредитним договором 07 травня 2008 року між ОСОБА_1 та Банком було укладено договір іпотеки №РМ-8МЕ502/100/2008, за яким іпотекодавець надав іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме - приміщення горища, яке знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 .

Право вимоги за зазначеним договором іпотеки на підставі ст. ст. 512-516, 656, 1077-1086 ЦК України було придбано ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за договором про відступлення права вимоги від 02.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., за реєстром №4037.

16.12.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 8537, згідно з яким запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно - приміщення горища, загальною площею - 150,0 кв. м., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , що належить на праві власності гр. ОСОБА_1 , яка є майновим поручителем гр. ОСОБА_2 за її кредитним зобов`язанням за кредитним договором №СМ-8МЕ502/100/2008 від 07.05.2008 року, укладеним між нею та Банком.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якого ОСОБА_1 стало відомо, що на все її нерухоме майно накладено арешт, підставою зазначено - постанова про арешт майна боржника, серія та номер 55343847, виданий 14.12.2017 року, видавник Другий Приморський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області. Після ознайомлення 15.05.2018 року представника ОСОБА_1 з матеріалами виконавчого провадження стало відомо, що у Другому Приморському ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області на примусовому виконанні знаходиться виконавчий напис №8537 виданий 16.12.2013 року.

Між сторонами виникли правовідносини з приводу вчинення приватним нотаріусомДніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. виконавчого напису від 16.12.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8537, про звернення стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором №СМ-8МЕ502/100/2008 від 07.05.2008 року.

За загальними правилами, передбаченими ст. ст. 11, 15, 16 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, який може захистити в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом, чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з п. 3 Глави 16 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року та ч. І ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», необхідна наявність двох умов: 1) подані документи повинні підтверджувати безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; 2) з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Статею 87 Закону України «Про нотаріат» та пп. 1.1, 1.2 п. 1 Глави 16 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій) передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно пп. 3.1 п. 3 Глави 16 Розділу П зазначеного Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Підпунктом 3.5 п. З Глави 16 Розділу П Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі

№ 916/3006/17 (провадження № 12-278гс 18) зроблено висновок, що «вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Інформація про наявність у суді іншого позову стягувача до боржника чи боржника до стягувача сама по собі не є доказом недотримання умови щодо безспірності заборгованості. Якщо порушення Порядку вчинення нотаріальних дій, допущені нотаріусом при вчиненні виконавчого напису, не свідчать про недотримання умов вчинення виконавчого напису, передбачених статтею 88 Закону України «Про нотаріат», та не призвели до порушення гарантованих законом прав боржника або стягувана, вони не можуть слугувати підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанції про те, що факт наявності в суді апеляційної інстанції спору щодо розміру заборгованості за кредитним договором № SME0013103 від 21.05.2008 року, спростовує висновок нотаріуса про безспірність заборгованості боржника.

Матеріалами справи підтверджується, що вказаний позов і як наслідок цього позову спір щодо розміру заборгованості за кредитним договором № SME0013103 від 21.05.2008 року, яким суд першої інстанції мотивує свій висновок щодо спірності заборгованості боржника, було подано до Приморського районного суду м. Одеси 05 березня 2014 року. Між тим, спірний виконавчий напис вчинено - 16 грудня 2013 року. Згідно наявних у справі матеріалів (а. с. 22, 61, 139 142) на момент вчинення спірного виконавчого напису спору в суді щодо розміру заборгованості за кредитним договором не було, а тому не вбачається спірність заборгованості боржника.

Між тим, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції щодо пропуску відповідачем строку для пред`явлення останнім вимоги до позивачки з огляду на наступне.

Відповідно до матеріалів справи сторони кредитного договору встановили як остаточний строк повернення кредиту - 07.05.2023 року, так і порядок виконання зобов`язань за кредитним договором сплатою ануїтетних щомісячних платежів.

Таким чином, умовами кредитного договору погашення кредитної заборгованості, строки сплати чергових платежів визначено щомісячне погашення, рівними частями на протязі всього строку дії кредитного договору(п. 4 кредитного договору) (а. с. 7)..

Отже, поряд з установленням строку дії договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі кредитного договору.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та проценти за користування ним.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15, підстав відступити від якого в подальшому Верховний Суд не встановив.

Як зазначалось вище, згідно з п. 3 Глави 16 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року та ч. І ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», необхідна наявність двох умов: 1) подані документи повинні підтверджувати безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; 2) з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

З урахуванням вищевикладеного, а зокрема вказаної правової позиції викладеної Верховним Судом України у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15, наведених правил п. 3 Глави 16 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року та ч. І ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», апеляційний суд приходить до висновку про незаконність строку за який проводиться стягнення за вищенаведеним виконавчим написом, а саме п`ять років три місяці двадцять два дні (з 07.05.2008 року по 29.08.2013 року).

Доводів на спростування висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішення, про те, що виконавчий напис вчинявся на підставі неналежних документів, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Апеляційний суд вважає за необхідне, виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання щодо спірності суми заборгованості на час видачі виконавчого напису нотаріуса. В решті рішення необхідно залишити без змін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

За правилами ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного обґрунтування рішення судом першої інстанції в частині спірності суми боргу, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні за вищевказаного обґрунтування. В решті рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Мамчур Ірини Василівни - представинка Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2019 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання суду щодо спірності суми заборгованості на час видачі виконавчого напису нотаріуса.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 грудня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе