УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 296/4746/17

провадження № 61-2274ск19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Житомирський завод огороджувальних конструкцій»,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 вересня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року у справі

за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 13 червня 2017 року звернувся до суду з позовом про визнання незаконним звільнення з 26 січня 2017 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України, поновлення

його на роботі на посаді охоронника Публічного акціонерного товариства «Житомирський завод огороджувальних конструкцій», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначив, що звільнення проведено з порушенням норм трудового законодавства. Відповідач не врахував його переважного права на залишення на роботі, не запропонував йому вакантні посади, не запитав згоду профспілкової організації. Заявник просив поновити строк звернення до суду, посилаючись на відсутність коштів на оплату адвоката

і необізнаність про безоплатну правову допомогу, що призвело до пропуску строку.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13 вересня

2018 року відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову за безпідставністю.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Скасовано рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 вересня 2018 року і ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову за пропуском строку звернення до суду.

У січні 2019 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 вересня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до змісту пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у

справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною п'ятою статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваної постанови апеляційного суду,

якою скасовано рішення суду першої інстанції та відмовлено у задоволенні позову за пропуском строку звернення до суду, вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови апеляційного суду.

Суди встановили, що ОСОБА_4 працював на посаді охоронника Публічного акціонерного товариства «Житомирський завод огороджувальних конструкцій».

Наказом від 23 листопада 2016 року № 361 внесені зміни до штатного розпису і скорочено ряд посад, у тому числі посаду охоронника 3-го поста, на якій перебував ОСОБА_4

Позивач був попереджений про звільнення 24 листопада 2016 року й

звільнений наказом від 24 січня 2017 року № 13-ос з 26 січня 2017 року

на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, копію якого отримав 25 січня 2017 року.

Вважаючи, що звільнення проведено з порушенням норм трудового законодавства, ОСОБА_4 13 червня 2017 року звернувся до суду за захистом своїх прав.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення

свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу

про звільнення або день видачі трудової книжки.

Встановивши, що відповідачем при звільненні позивача допущено порушення норм трудового законодавства, проте останній, отримавши 25 січня 2017 року копію наказу про звільнення, з позовом до суду звернувся 13 червня 2017 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_4 пропустив встановлений трудовим законодавством місячний строк для звернення до суду за захистом своїх прав.

Згідно зі статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Вирішуючи клопотання про поновлення строку звернення до суду, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_4 не надав будь-яких доказів на підтвердження того, що з дня отримання ним копії наказу про звільнення - 25 січня 2017 року

до 13 червня 2017 року існували обставини, які перешкоджали його зверненню до суду. До позовної заяви не долучені документи, які підтверджують отримання позивачем саме безоплатної правової допомоги. Відповіді на адвокатські запити надійшли ще у квітні 2017 року. Посилання ОСОБА_4 на неможливість звернення з позовом через їх відсутність, а також через велику кількість святкових днів у травні та червні 2017 року, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову за пропуском строку звернення до суду з огляду на те, що ОСОБА_4 пропустив встановлений трудовим законодавством місячний строк для звернення до суду за захистом своїх прав без поважних на те причин.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваної постанови Житомирського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року, касаційна скарга ОСОБА_4 є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність постанови апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції

про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до

уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити

в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»

від 18 липня 2006 року).

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції під час касаційного перегляду справи.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки оскаржувана постанова Житомирського апеляційного суду

від 17 грудня 2018 року, якою скасовано рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 вересня 2018 року і ухвалено нове рішення про

відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову за пропуском строку звернення

до суду,є законною та обґрунтованою, прийнятою із додержанням норм матеріального та процесуального права, й підстави для її скасування відсутні,

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 колегія суддів відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 вересня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду

від 17 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4

до Публічного акціонерного товариства «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

В. А. Стрільчук