Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 515/1044/17-ц

провадження № 61-13689св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Лиманська сільська рада Татарбунарського району Одеської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Одеського апеляційного суду від 21 травня 2019 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що з вересня 2006 року вони почали користуватися нежитловою будівлею № 1 комплексу будівель та споруд № 7, що розташована на території с. Лиман Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області. Рішення поступово відбудувати будівлю, яка знаходилась у непридатному для використання стані, та почати користуватися нею ними прийнято у зв`язку з господарською необхідністю.

Вказували на те, що відкрито заволодівши будівлею та розподіливши її між собою на дві частини, позивачі спільно відремонтували дах, відновлені вікна та двері, усилено стіни будівлі та кожен рік проводяться поточні ремонт.

Звертали увагу на те, що зазначене вище нерухоме майно належало Агрофірмі «Прикордонник», правонаступником якої було Відкрите акціонерне товариство «Науково-виробниче насінницьке господарство «Промітей» (далі - ВАТ «НВНГ «Прометей»). На час заволодіння позивачами зазначеною вище будівлею підприємство знаходилось в стадії ліквідації, претензій щодо заволодіння та користування будівлею до позивачів не пред`являло.

Посилаючись на те, що у зв`язку з ліквідацією ВАТ «НВНГ «Прометей», вони позбавлені можливості укласти договір купівлі-продажу зазначеної вище будівлі, а інших способів захистити їх право законом не передбачено, позивачі просили визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 55/100 частини нежитлової будівлі № 1, комплексу будівель та споруд № 7, що складається з приміщень № №1-1, 1-2, 1-3, 1-4 загальною площею 413,6 кв. м, розташованих на території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області за межами населеного пункту; визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на нерухоме майно за набувальною давністю на 45/100 частини нежитлової будівлі № 1, комплексу будівель та споруд № 7, що складається з приміщення № 1-5, загальною площею 345,6 кв. м, розташованого на території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області за межами населеного пункту.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 19 серпня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 55/100 частини нежитлової будівлі № 1, комплексу будівель та споруд

№ 7, що складається з приміщень № № 1-1, 1-2, 1-3, 1-4 загальною площею 413,6 кв. м, розташованої на території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області за межами населеного пункту.Визнано за ОСОБА_2 право власності на за набувальною давністю на 45/100 частини нежитлової будівлі № 1, комплексу будівель та споруд № 7, що складається з приміщення № 1-5, загальною площею 345,6 кв. м, розташованої на території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області за межами населеного пункту.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2006 року відкрито заволоділи та безперервно користуються нежитловою будівлею № 1 комплексу будівель та споруд № 7, розташованою на території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, проте у зв`язку з тим, що власник спірного майна - ВАТ «НВНГ «Прометей» як юридична особа ліквідована, вони не мають можливості оформити право власності на зазначений об`єкт нерухомості. Посилаючись наведене, суд першої інстанції зробив висновок про наявність підстав для визнання за позивача права власності на спірну нежитлову будівлю за набувальною давністю.

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 травня 2019 року апеляційну скаргу Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Одеській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Одеській області) та Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив помилковості його висновків та відсутності підстав для визнання за позивачами права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки докази про реєстрацію у встановленому законом порядку права власності на спірну будівлю за Агрофірмою «Прикордонник» або ВАТ «НВНГ «Прометей»» в матеріалах справи відсутні, як і відсутні відомості про введення спірної будівлі до експлуатації. При цьому судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче насінницьке господарство «Промітей» (далі - ТОВ «НВНГ «Прометей»), яке є правонаступником ПАТ«НВНГ «Прометей» в особі арбітражного керуючого, має намір укласти з позивачами договори купівлі-продажу ідеальних часток спірної будівлі, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Апеляційним судом також зазначено, що позивачі не позбавлені права вжити заходів для оформлення права власності на спірні нежитлові приміщення у порядку, передбаченому законодавством України.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та інших учасників справи

У липні 2019 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 21 травня 2019 року, у якій просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що переглядаючи рішення суду першої інстанції за апеляційної скаргою прокуратури Одеської області, апеляційний суд порушив принцип диспозитивності цивільного процесу, не звернувши при цьому уваги на те, що визнання права власності на спірну будівлю за позивачами не порушує інтереси держави.

Апеляційним судом також не звернуто уваги на те, що прокурор обґрунтовував підстави для вступу до участі в справі неналежним виконанням сільською радою своїх повноважень, проте контроль за належним здійсненням органами місцевого самоврядування своїх повноважень покладено не на прокуратуру, а на вищестоящі органи та їх керівництво, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження.

У порушення вимог процесуального закону, апеляційний суд прийняв до розгляду апеляційної скаргу прокуратури, не вмотивувавши необхідність судового захисту інтересів держави саме прокурором, при цьому судом не враховано, починаючи з 2019 року землі колективних сільськогосподарських підприємств, які ліквідовані, вважаються власністю територіальних громад, а не держави.

У серпні 2019 року прокуратура Одеської області подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила про її необґрунтованість та відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Звертає увагу на те, що доводи касаційної скарги про незаконний вступ до участі в справі на стадії апеляційного перегляду є безпідставними, оскільки нормами Конституції України та Закону України «Про прокуратуру» передбачена можливість представництва прокурора інтересів держави у виключних випадках, а саме - якщо захист цих інтересів неналежно здійснює орган державної влади чи місцевого самоврядування. Установивши, що ухваленим у справі рішенням суду першої інстанції про визнання за позивачами права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, порушуються майнові права держави в особі Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області та ГУ Держгеокадастру в Одеській області, якими не вживаються заходи щодо захисту інтересів держави, прокуратура Одеської області правомірно оскаржила його в апеляційному порядку з метою захисту інтересів держави. При цьому прокурором в апеляційній скарзі обґрунтовано підстави для представництва та надано докази на підтвердження бездіяльності органу місцевого самоврядування, що призвело до порушення інтересів держави.

Перевіривши наведені прокурором підстави для представництва та надавши належну правову оцінку доказам, доданим до апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов правильного висновку про допуск прокурора до участі в справі та за результатами розгляду його апеляційної скарги обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції.

Вважає також безпідставними доводи касаційної скарги про те, що рішенням суду першої інстанції не порушено інтереси держави, оскільки земельна ділянка, на якій розташоване спірне нерухоме майно відноситься до земель державної власності сільськогосподарського призначення, повноваження щодо розпорядження якими належать ГУ Держгеокадастру в Одеській області. Отже, визнаючи за позивачами право власної на нежитлову будівлю загальною площею 759,2 кв. м, суд першої інстанції фактично вирішив питання щодо користування позивачами земельною ділянкою, яка необхідна для обслуговування спірної будівлі.

У вересні 2019 року ГУ Держгеокадастру в Одеській області подало пояснення на касаційну скаргу, у якому просило залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки її прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу на те, що апеляційним судом правомірно допущено до участі у справі прокуратуру Одеської області, оскільки судом першої інстанції, яким визнано за позивачами право власності на спірне нежитлове приміщення, порушуються права та інтереси держави на володіння та розпорядження земельною ділянкою, на якій ця будівля розташована.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -

ОСОБА_3 на постанову Одеського апеляційного суду від 21 травня 2019 року, витребувано цивільну справу та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи та позиція Верхового Суду

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що рішеннями Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 13 грудня 2016 року № 45 та від 31 березня 2017 року

№ 15 спірному об`єкту нерухомості присвоєна адреса: нежитлова будівля № 1, Лиманська сільська рада, Татарбунарський район, Одеська область.

Згідно з копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, сформованого 08 травня 2015 року, 30 липня 2007 року

ТОВ «НВНГ «Прометей» припинено як юридична особа у зв`язку з визнанням її банкрутом на підставі рішення Господарського Суду Одеської області.

Відповідно до довідок виконавчого комітету Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 11 та 20 квітня 2017 року

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2006 року відкрито та безперервно користуються, здійснюють поточний ремонт нежитлової будівлі № 1 комплексу будівель та споруд № 7, яка розташована на території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області.

В обґрунтування заявлених вимог про визнання права власності за набувальною давністю, позивачі зазначали, що у 2006 році вони почали користуватися спірною нежилою будівлею, яка раніше належала Агрофірмі «Прикордонник» і знаходилася у занедбаному та напівзруйнованому стані. В подальшому позивачі дізналися, що спірна будівля належала правонаступнику Агрофірми «Прикордонник» - ВАТ «НВНГ «Прометей», яке перебувало у стані ліквідації, претензій до позивачів щодо заволодіння ними спірною будівлею не пред`являло. У зв`язку з ліквідацією підприємства, можливості укласти договір купівлі-продажу зазначеної вище будівлі у позивачів не було.

Дійшовши висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд першої задовольнив їх та визнав за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на спірний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, заступник прокуратури Одеської області оскаржив його в апеляційному порядку.

Прокурор вступив у справу на стадії апеляційного провадження, подавши в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Одеській області та Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на статтю 23 Закону України «Про прокуратуру», обґрунтував виключну підставу для представництва інтересів держави, які порушуються визнанням в судовому порядку права власності за набувальною давністю на будівлю, яка розташована на земельній ділянці сільськогосподарського призначення державної власності, що має наслідком набуття позивачами права власності на земельну ділянку в межах необхідних для обслуговування будівлі.

В суді апеляційної інстанції представник позивачів ОСОБА_2 та

ОСОБА_1 адвокат Радянська Л. В. у відзиві на апеляційну скаргу прокуратури Одеської області зазначила, що ухвалою господарського суду Одеської області

від 06 липня 2004 року було порушено провадження про банкрутство ВАТ «НВНГ «Прометей», введено процедуру розпорядження майном боржника та призначено розпорядника майна. Ухвалою господарського суду Одеської області від 19 липня 2004 року замінено ВАТ «НВНГ «Прометей» його правонаступником ТОВ «НВНГ «Прометей». Постановою господарського суду Одеської області від 29 жовтня

2005 року ТОВ «НВНГ «Прометей» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатора - арбітражного керуючого.

Під час ліквідаційних заходів за договорами купівлі-продажу окремого індивідуально визначеного майна від 30 січня 2006 року, від 06 червня 2006 року ліквідатором було реалізоване майно банкрута - ТОВ «НВНГ «Прометей». Зокрема було відчужено сараї № № 1, 4, 5, 6 ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та іншим. На підставі договору

від 06 червня 2006 року арбітражний керуючий Бєлов О. Д . передав 1/2 частини сараю № 1 у власність покупця ОСОБА_2 . Решта сараю на підставі накладної від 15 травня 2005 року була передана у власність ОСОБА_4 , який 20 червня 2006 року відчужив свою частку сараю ОСОБА_1 .

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

При зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такий правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), який враховуються Верховним Судом на підставі частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Частинами першою, другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що позивачі не довели умов для набуття права власності за набувальною давністю, апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення суд першої інстанції та відмовив в задоволенні позову.

При цьому апеляційним судом правильно зазначено, що представник позивачів в суді апеляційної інстанції, доводячи законність їх вимог, надав докази, які фактично підтверджують придбання позивачами відповідних часток спірного нерухомого майна у його власників без оформлення права власності у встановленому законом порядку, що виключає можливість визнання за позивачами права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю.

Доводи касаційної скарги представника позивачів, які фактично зводяться до незгоди з апеляційним переглядом рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокуратури Одеської області, та необґрунтованим, на думку позивачів, вступом до участі в справі на стадії апеляційного перегляду прокурора, відхиляються Верховним Судом, з огляду на наступне.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно пункту 2 частини шостої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом вступати у справу, порушену за позовом (заявою, поданням) іншої особи, на будь-якому етапі судового провадження.

За змістом абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Тлумачення пункту 2 частини шостої та абзацу 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» свідчить, що на рівні імперативної норми встановлена допустимість здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування, при цьому вступати у справу, порушену за позовом іншої особи, прокурор має право на будь-якому етапі судового провадження.

Встановивши, що прокурор обґрунтував підстави для представництва інтересів держави, зокрема порушення інтересів держави та неналежне здійснення компетентних органом захисту інтересів держави, надав докази на підтвердження обставин, якими він обґрунтовував підстави для вступу до участі в справі, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що принцип правової визначеності та право на справедливий судовий позивачів не порушені та відсутні процесуальні перешкоди для розгляду судом апеляційної інстанції в апеляційному порядку спору по суті.

Доводи касаційної скарги про те, що Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області в суді першої інстанції не заперечувала проти задоволення позову та визнання за позивачами права власності на спірну нежитлову будівлю за набувальною давністю, не заслуговують на увагу, оскільки така позиція органу місцевого самоврядування свідчить неналежне здійснення компетентних органом захисту інтересів держави, що підтверджує обґрунтованість представництва держави та вступу до участі у справі прокуратури Одеської області.

Інші доводи касаційної також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішень, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником законодавства України та не свідчать про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, апостанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 21 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик