Справа № 466/5173/19 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/2812/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Мельничук О.Я., Курій Н.М.

секретаря: Матяш С.І.,

з участю: представника ОСОБА_1 адвоката Буловчак Х.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Шевченківського ВДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області на ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова від 02 серпня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, -

в с т а н о в и в :

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд зі скаргою на дії державного виконавця та просив суд визнати дії державного виконавця Сеньківа А.М. Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо відмови у винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту та заборони на відчуження майна неправомірними; зобов`язати державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області закінчити виконавче провадження ВП37448917, яке відкрите на підставі виконавчого листа №2-4380/10 від 07.02.2013; зобов`язати державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області зняти арешт та заборону на його відчуження накладений на майно (кошти) боржника ОСОБА_2 , виключити відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників та скасувати усі інші вжиті заходи щодо виконання рішення про що винести постанову.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 07.02.2013р. у справі за позовом ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 23481,58 грн. видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження. 20 червня 2018р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, при цьому про закінчення виконавчого провадження постанови немає. У даному виконавчому провадженні постановою від 23.10.2013р. накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження. ІНФОРМАЦІЯ_1 року боржник помер. Він, як спадкоємець усього майна, звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак його повідомили про існування заборони на майно. Також, він звернувся до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області з заявою про зняття арешту, однак йому відмовлено, а тому змушений звернутися до суду за захистом порушеного права.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 02 серпня 2019 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області задоволено частково.

Зобов`язано державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області зняти арешт та заборону на його відчуження на майно (кошти) боржника ОСОБА_2 , накладений постановою від 23.10.2013, виключити відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників та скасувати усі інші вжиті заходи щодо виконання рішення про що винести постанову.

Вказану ухвалу оскаржив Шевченківський ВДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області в особі представника Сеньківа А.М..

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, такою що прийнята з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права. Повідомляє, що на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебувало виконавче провадження ВП №37448917 з примусового виконання виконавчого листа №2-4380/10 від 07.02.2013, що видав Шевченківський районний суд м. Львова про стягнення з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 23481,58 грн.. 22 квітня 2013р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та встановлено строк для самостійного виконання виконавчого документа - до 29.04.2013р.. Постанова про відкриття виконавчого провадження скерована на адресу боржника рекомендованою кореспонденцією. Боржник виконавчий документ не виконав, до державного виконавця не з`явився. З метою виконання рішення суду у примусовому порядку державним виконавцем було скеровано запити в реєструючі органи з метою перевірки майнового стану боржника, направлено запити в Державну фіскальну службу України та Пенсійний фонд України з метою виявлення у боржника рахунків в фінансових установах, доходів боржника. Також, було сформовано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності щодо перевірки у боржника нерухомого майна з метою звернення стягнення на таке. Згідно відповіді ДФС України в боржника немає відкритих рахунків в банківських установах, інформація щодо місця праці відсутня. Згідно відповіді ПФ України боржник як пенсіонер на обліку не перебуває, інформація щодо місця праці відсутня. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за боржником зареєстровано нерухоме майно, а саме квартира за адресою АДРЕСА_1 а. Згідно ч. 7 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» - у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. Згідно повідомлення РСЦ МВС у Львівській області за боржником не зареєстровано транспортного засобу. Таким чином здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку іншого майна боржника виявились безрезультатними, що зумовило повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі п.2 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", про що 20.06.2018 року державним виконавцем була винесена відповідна постанова.

Зазначає, що оскільки ОСОБА_1 успадковує майно боржника ОСОБА_2 , являється його правонаступником, а відтак всі дії вчинені до його вступу є обов`язковими тією мірою, якою вони були обов`язкові для сторони, яку правонаступник замінив.

Таким чином, виконавчий документ підлягав поверненню стягувачу, про що 20.06.2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувану на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

У зв`язку з наведеним, просить оскаржувану ухвалу скасувати, а у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області - відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, представника ОСОБА_1 адвоката Буловчак Х.Р. на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи частково скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що вимоги щодо зняття арешту, накладеного постановою від 23.10.2013 є підставними, оскільки державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, накладений арешт на майно боржника порушує право ОСОБА_1 на реалізацію його спадкових прав, а твердження державного виконавця про існування несплаченого виконавчого збору на витрати виконавчого провадження не підтвердилися жодними доказами. В іншій частині вимоги скарги не підлягають до задоволення.

Колегія суддів не погоджується з такою позицією суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07.02.2013р. у справі за позовом ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 23481,58 грн. видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження.

В процесі виконавчого провадження, постановою від 23.10.2013р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на все майно ОСОБА_2 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику(а.с.10).

Згідно листа Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Львівського територіального управління юстиції у Львівській області від 04.06.2019р., державним виконавцем 20.06.2018р. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.11).

25 червня 2019р. ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Львівського територіального управління юстиції у Львівській області з заявою про закінчення виконавчого провадження, зняття арешту та заборони на відчуження майна (а.с.12,13).

На вказану заяву, Шевченківським відділом державної виконавчої служби міста Львова Львівського територіального управління юстиції у Львівській області 04.06.2019 за №17193 надано відповідь, де зазначено, що у державного виконавця відсутні підстави, передбачені п.п.4,5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» для зняття арешту з коштів боржника(а.с.11).

Судом також встановлено, що скаржник є сином боржника ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про смерть, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.7).

Задовольняючи скаргу в частині зняття арешту, накладеного постановою державного виконавця від 23.10.2013р., суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, а твердження державного виконавця про існування несплаченого виконавчого збору на витрати виконавчого провадження не підтвердилися жодними доказами, а тому державного виконавця слід зобов`язати скасувати накладений арешт на майно боржника, оскільки такий порушує право ОСОБА_1 на реалізацію його спадкових прав.

Колегія суддів, не погоджується із такими висновками суду із врахуванням наступного.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року, виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.

У силу ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Таким чином, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони у цих правовідносинах.

Спірні правовідносини між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» не є такими, що нерозривно пов`язані з його особою, допускають правонаступництво, а тому відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження у зв`язку зі смертю боржника.

Як вбачається із витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі(а.с.9), 25.09.2018р. заведена спадкова справа після смерті спадкодавця ОСОБА_2 ..

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Із врахуванням наведеного та встановлених обставин, доводи заявника ОСОБА_1 , в обґрунтування скарги щодо наявності підстав для закінчення виконавчого провадження, є безпідставні, оскільки матеріали поданої скарги не містять доказів наявності підстав, передбачених вказаною статтею Закону, для закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ст.129-1Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із ст.ст. 1 та 2 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами п.2 ч.1 ст.37 цього Закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частиною 2 ст. 36 вказаного Закону передбачено, що державний виконавець організовує розшук майна боржника шляхом подачі запитів до відповідних органів, установ або шляхом проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

Про наявність обставин, зазначених у пунктах 2-6 ч. 1 ст. 37, виконавець складає акт (ч. 2 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження").

Оскільки державний виконавець з метою виконання відповідного рішення суду здійснив усі заходи, передбачені Законом України "Про виконавче провадження", а наявність обставини, зазначеної у п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", яка стала підставою для повернення виконавчого документа, а протилежне скаржником не доведено, державним виконавцем правомірно винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Відповідно до ч. 1. ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Тобто, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається у випадку коли виконавчий документ повернутий до суду, який його видав. Вказана норма закону не передбачає обов`язку державного виконавця знімати арешт, накладений на майно боржника, у випадку повернення виконавчого документу стягувачу.

Зважаючи на встановлені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що державним виконавцем в межах своїх повноважень прийнято постанову про повернення виконавчого документа з дотриманням вимог чинного законодавства, а відтак висновки суду першої інстанції про обґрунтованість скарги є помилковими, і така задоволена безпідставно.

Згідно з ч.3 ст.451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Оскільки колегією суддів не встановлено обставин, які б свідчили про обґрунтованість скарги, оскаржену ухвалу належить скасувати, з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Шевченківського ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 02 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області 1921 гривню судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2019 року

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: О.Я. Мельничук

Н.М. Курій