РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/7639/17

Провадження № 22-ц/4815/127/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1,

відповідач, позивач за зустрічним позовом: фізична особа - підприємець ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2018 року, ухваленого в складі судді Ковальова І.М., у справі № 569/7639/17,

в с т а н о в и в :

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення 62613,68 грн. заборгованості по орендній платі.

Позовна заява обґрунтована тим, що на підставі договору оренди нежитлового приміщення б/н від 12 грудня 2016 року позивач передав відповідачу в оренду нежитлове приміщення площею 64 м.кв., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 для розташування перукарні. За умовами п. 3.6 договору орендар зобов'язаний сплачувати орендну плату до 10 числа поточного місяця на підставі п. 3.1 договору. У зв'язку з неналежним виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором оренди б/н від 12 грудня 2016 року в частині сплати орендних платежів (з урахуванням збільшених позовних вимог) просить стягнути з відповідача 69784,20 грн. заборгованості з орендної плати за період з 06 січня 2017 року по 16 жовтня 2017 року, яка складається з: 29673,02 грн. простроченої орендної плати з врахуванням інфляції, 728,00 грн. 3% річних від простроченої суми, 5983,18 грн. пені, 15400,00 грн. компенсації за перші два місяці оренди, та 18000,00 грн. неустойки, а також судові витрати в розмірі 698,00 грн.

В грудні 2017 року фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання правочину в частині недійсним.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що договір було укладено під впливом обману, оскільки у п. 3.1 наданого для ознайомлення примірнику договору зазначалося, що розмір орендної плати складатиме 1000 грн., а не 9000 грн., як визначено у спірному договорі. Вказане, можуть підтвердити свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які були присутні під час підписання договору і акту та чули про домовленості сторін. Покликається на те, що п.6.5 оскаржуваного правочину є правочином, що порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечать інтересам держави і суспільства, адже його умови суперечать п.п.3.2, 3.4 цього договору та за своєю суттю оспорюваний договір оренди нежитлового приміщення з 12.12.2016 по 12.02.2017 року в силу положень п.3.4 був саме договором позички, так як не передбачав оплати за користування приміщенням

Просить визнати недійсним в п.3.1. договору те, що «Орендна плата за цим договором становить 9000 грн. на місяць та є незмінною до 11 грудня 2017 року (крім випадків, передбачених пп 3.2.)» і в частині зазначення у п.6.5 договору положення про те, що «У разі дострокового розірвання цього договору з ініціативи орендаря до закінчення дії даного договору, орендар компенсує орендодавцю орендну плату за перші 2 (два) місяці, виходячи із суми 7700,00 грн. за місяць із врахуванням попередніх проплат», а також стягнути судові витрати в розмірі 1600,00 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по орендній платі - задоволено.

Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, заборгованість по орендній платі з врахуванням інфляції за період з 16 травня 2017 року по 16 жовтня 2017 року в розмірі 29673,02 грн., 3% річних від простроченої суми за період з 16 травня 2017 року по 16 жовтня 2017 року в розмірі 728,00 грн., пеня в розмірі 5983,18 грн.,компенсацію за перші два місяці оренди в розмірі 15 400,00 грн., неустойку в розмірі 18000,00 грн., а всього 69 784,20 грн. та судові витрати в розмірі 698,00 грн.

В задоволенні зустрічного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину в частині недійсним - відмовлено.

Приймаючи рішення, місцевий суд дійшов висновків про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 69784,20 грн. заборгованості.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову мотивовано тим, що позивачем не було доведено факт обману. Волевиявлення на укладення договору було вільним та висловленим без примусу чи обману. Суд також виходив з того, що акт санітарно-епідеміологічного обстеження об'єкта від 22 березня 2017 року був складений лише через 3 місці після передачі приміщення в оренду, а відтак не може підтвердити його стан на момент передачі та визначення ціни договору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2018 року у справі №569/7639/17 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволені первісного позову, а зустрічний позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, що суд безпідставно застосував до правовідносин що склалися між сторонами ч. 1 ст. 759 ЦК України та не правильно застосував норми матеріального права, а саме застосував ч.2 ст. 628 ЦК України в системному взаємозв'язку із ч. 1 ст.827 ЦК України за період користування майном з 12 грудня 2016 року до 12 лютого 2017 року. Звертає увагу суду, що у вказаний період користування майно за договором оренди було безоплатним, а тому судом безпідставно стягнуто заборгованість в розмірі 15400 грн.

Скаржник також наголошує, що укладений між сторонами договір в період з 12 грудня 2016 року до 12 лютого 2017 року був не договором оренди, а договором позички. Стверджує, що коли в договорі передбачено умови про безоплатність користування протягом певного періоду майном і платність користування упродовж іншого періоду користування таким же майном, то відповідні умови свідчать про укладення змішаного договору, за яким в певний період діють умови позички, а в інший період - оренди при цьому покликається на висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 450/978/13-ц.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно не визнав недійсним п. 6.5 укладеного між сторонами договору, як такий що порушує публічний порядок встановлений ст.ст. 599, ч. 1 ст. 625, ч. 1 ст. 640, ч. 1 ст. 759, ч. 1 ст. 827 ЦК України, оскільки зобов'язання в частині позички існували у період з 12 грудня 2016 року до 12 лютого 2017 року, і відповідно припинилися з 13 лютого 2017 року.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідно до п. 1 постанови Правління Національного банку України № 210 від 06 червня 2013 року гранична сума розрахунку готівкою між фізичною особою та підприємством (підприємцем) протягом одного дня установлена в розмірі 50 000 грн., відтак висновок суду про те, що розрахунки між сторонами мали проводитися виключно в безготівковій формі, є помилковими.

Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, зокрема ч. 2 ст. 785 ЦК України, що призвело до одночасного стягнення з неї, як орендаря орендної плати та неустойки у розмірі 18000 грн.

Вказує, що розрахунки зроблені судом першої інстанції є неправильними.

Скаржник звертає увагу суду на той факт, що місцевий суд не надав належної оцінки свідченням ОСОБА_3 і ОСОБА_5, які підтвердили, що сума орендної плати складала 1000 грн. в місяць, а також факту передачі 3000 грн. ОСОБА_1 за користування приміщенням.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 352ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12.12.2016 між ОСОБА_6 (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар) укладено договір оренди приміщення б/н (надалі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого, орендодавець зобов'язаний передати, а орендар зобов'язується прийняти у тимчасове користування приміщення площею 64 м2, розташоване за адресою АДРЕСА_1. Приміщення передано відповідачу 12.12.2016, про що сторонами складено акт прийому-передачі.

12 квітня 2017 року за заявою орендаря ФОП ОСОБА_2 договір оренди розірваний, акт прийому-передачі майна сторонами не підписувався.

Відповідно до п.1.3 Договору, мета оренди: для розташування перукарні.

За умовами п.2.1 договору оренди орендар вступає у володіння та користування об'єктом, що надається в оренду з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

В силу п.3.1 договору оренди, орендна плата за цим договором становить 9000 грн. (дев'ять тисяч гривень) на місяць та є незмінною до 11 грудня 2017 року (крім випадків, передбачених пп.3.2).

Згідно п.3.4. договору оренди орендар звільняється від орендної плати на період 2 (два) місяці з моменту вказаного у п.2.1.

Орендну плату за перший оплачуваний місяць орендар зобов'язаний сплатити до 05 січня 2017 року. Орендна плата сплачується орендарем до 10 числа поточного місяця на підставі п.3.1. даного договору (п.3.5, п.3.6 договору оренди).

Як встановлено п.4.1.2 договору оренди орендар зобов'язаний: вносити своєчасно і в повному обсязі орендну плату в термін, передбачений п.3 даного договору.

Відповідно до п.5.1, п.5.2 договору оренди за невиконання або неналежне виконання зобов'язань згідно з договором оренди сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України. За несвоєчасну сплату орендної плати та інших платежів орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення сплати.

У п.5.5. сторони погодили, що у випадку залишення орендарем приміщення без письмового попередження та без передачі приміщення по акту прийому-передачі, орендар відшкодовує збитки, які виникли у результаті цих дій, в т.ч. упущену вигоду, при цьому орендар не звільняється від орендних платежів.

За положеннями п.6.1, 6.2, 6.5 договору оренди даний договір укладено до 11 грудня 2017 року включно. Договір може бути розірваний з ініціативи будь-якої із сторін при умові попередження протилежної сторони за 1 (один) місяць. Уразі дострокового розірвання цього договору з ініціативи орендаря до закінчення дії даного договору, орендар компенсує орендодавцю орендну плату за перші 2 (два) місяці, виходячи із суми 7700,00 грн. (сім тисяч сімсот гривень 00 копійок) за місяць із врахуванням попередніх оплат.

Статтею 11 ЦК України, встановлено що підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (частина перша статті 629 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконувати належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За приписами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статті 759 Цивільного Кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (частина перша статті 763 ЦК України).

Згідно із статтею 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Також, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Убачається, що відповідач в порушення умов договору оренди від 12.12.2016 року свої зобов'язання в частині повної та своєчасної сплати орендної плати за лютий, березень та квітень 2017 року у розмірі 9000 грн. щомісячно не виконав, з урахуванням чого у ФОП ОСОБА_2 утворилась заборгованість в розмірі 27000 грн.

Будь-які належні та достатні докази щодо розміру орендної плати в розмірі 1000 грн. щомісячно ОСОБА_2 суду не надала і судом їх не здобуто. Наявність іншої редакції договору оренди, наданого відповідачем, не є належним доказом того, що саме в такій редакції договір оренди був укладений між сторонами, оскільки не містить підписи сторін на кожній його сторінці.

Крім того, відсутні належні та достатні докази (квитанції, платіжні доручення, розписки, тощо) сплати орендної плати за користування приміщенням за спірний період, в тому числі і в загальній сумі 3000 грн.

За таких обставин, висновок суду про наявність заборгованості орендної плати в сумі 27000 грн., є правильними, а доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставні.

Доводи скаржника про те, що судом безпідставно не застосовані приписи ч.2 ст.628 ЦК України у системному взаємозв'язку із ч.1 ст.827 ЦК України в частині стягнення заборгованості в розмірі 15400 грн. не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідно умов пункту 6.5 договору вказана сума не є орендною платою за грудень 2016 року, січень 2017 року в розумінні п.3.1 договору, а є наслідком (відповідальністю) за дострокове розірвання договору з ініціативи орендаря.

Поряд з тим, дійшовши висновку про наявність підстав для стягнення, пені інфляційних втрат та трьох відсотків річних, суд першої інстанції не перевірив правильність проведеного позивачем розрахунку та не врахував положення ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» із змінами внесеними згідно із Законом №911-УІІІ від 24.12.2015 року.

Частина перша статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» із змінами внесеними згідно із Законом №911-УІІІ від 24.12.2015 року, передбачає, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка, що узгоджується з відповідними положеннями Порядку проведення індексації грошових доходів населення. Вказані зміни набули чинності 01.01.2016 року.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, оскільки індекс інфляції за період січень - жовтень 2017 року становив менше 103%.

Відповідно до умов п. 5.2 договору оренди, з урахуванням розміру подвійної ставки НБУ: за періоди відповідно з 06.01.2017, з 11.03.2017, з 11.04.2017 по 16.10.2017 - розмір пені за прострочення сплати щомісячної орендної плати в сумі 9000 грн. складає 4384,33 грн. (1827,36+1385,50+1171,47=4384,33 грн.)

Внаслідок порушення зобов'язання по сплаті орендної плати за період з 06.01.2017 по 16.10.2017 відповідач також повинний у меншій сумі сплатити 3 % річних згідно до ст. 625 ЦК України: за лютий 2017року 9000*3%/365дн.* 284дн. = 209,00 грн.; за березень 9000*3%/365дн.* 220дн. = 162,00 грн; за квітень - 9000*3%/365дн.* 189дн. = 139,00 грн., а всього 3% річних складає 510 грн.

Таким чином рішення в частині стягнення пені та 3% річних підлягає зміні.

Разом з тим, є такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неправомірного стягнення неустойки в сумі 18000 грн., нарахованої відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України з таких підстав.

Для застосування наслідків, передбачених ч.2 ст.785 ЦК України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) у особи, яка порушила зобов'язання, відповідно до вимог ст.614 ЦК України.

Частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Таким чином неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов'язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України.

Встановлено, що відповідач ФОП ОСОБА_2 з власної ініціативи розірвала договір, направивши 12 квітня 2017 року орендодавцю заяву про розірвання договору оренди разом із проектом акту приймання-передачі приміщення. З цього часу орендар залишила приміщення, вивезла своє обладнання і ним не користувалась. Дану обставину сторони не оспорюють.

Враховуючи, що позивачем не доведено вчинення відповідачем винних дій, які порушують приписи нормативних актів і ці порушення вчинені навмисно або внаслідок бездіяльності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача санкцій, передбачених ч.2 ст.785 ЦК України.

Крім того, передбачена частиною 2 статті 785 ЦК України неустойка є подвійною платою за користування річчю за час прострочення, а не штрафною санкцією. Одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, що призвело до неправильного вирішення спору, внаслідок чого суд помилково стягнув з відповідача, як орендаря, який не повернув майно з орендного користування у визначний договором строк, одночасно орендну плату та неустойку, передбачену частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення на 32 %, то сплачені судові витрати відповідачем до суду апеляційної інстанції в сумі 1103,04 грн. пропорційно до задоволених вимог підлягають стягненню з позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 388, 389 ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 610, 612, 626, 627, 759, 795 ЦК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2018 року в частині стягнення інфляційних втрат та неустойки в сумі 18000 грн. скасувати.

В задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

Зменшити розмір стягнення пені за неналежне виконання договору з 5983,18 грн. до 4384,33грн., та 3% річних за неналежне виконання договору - з 728,00 грн.. до 510,00 грн.

В решті рішення залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1103,04 грн. за перегляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08.02.2018 року.

Головуючий

Судді :