КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Ульяновская О.В.
Єдиний унікальний номер справи № 759/4658/17
Апеляційне провадження №22-ц/824/2330/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар -Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 08 жовтня 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю « Порше Мобіліті» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и л а :

У березні 2017 року позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами.

Свої вимоги обґрунтовував тим , що 09 липня 2013 року між сторонами укладено кредитний договір № 5000961 . Відповідно до умов договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 132 067,21 грн, строком на 60 місяців зі змінною процентною ставкою з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки VW, модель Polo, кузов НОМЕР_4,об'єм двигуна 1390 куб/см, 2013 року випуску , червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, Відповідач зобов'язалася прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачу кредит у повному обсязі, сплатити проценти за користування кредитом, також відповідно п.1.6. умов кредитування, для забезпечення виконання зобов'язання відповідачем цим договором забезпечується заставою майна, а саме вищезазначеного транспортного засобу, який відповідач передала в заставу.

В порушення вимог договору, з лютого 2015 року відповідач несвоєчасно здійснювала оплату кредиту , внаслідок чого виникла заборгованість.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А.В. 20 червня 2015 року було вчинено виконавчий напис №840 про звернення стягнення на предмет застави, проте станом на 08березня 2017 року автомобіль не розшукано, звернення стягнення не здійснено, а заборгованість за договором не сплачена.

Позивач поніс витрати у зв'язку із супроводженням процесу стягнення заборгованості, на підставі чого позивачу мають бути компенсовані збитки.

Позивач просив в рахунок погашення заборгованості у сумі 493 380 ,19 грн звернути стягнення на предмет застави транспортний засіб марки VW, модель Polo, кузов НОМЕР_4,об'єм двигуна 1390 куб/см, 2013 року випуску , червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, шляхом його реалізації на публічних торгах відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», встановивши його початкову вартість у розмірі 155 373, 19 грн, та стягнути з відповідача судові витрати

Представник відповідача заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими не підтвердженими належним чином доказами у справі та базуються на припущеннях, а тому є безпідставними.

Рішенням Святошинського районного суду Київської області від 08 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ТОВ «Порше Мобіліті» відповідно до кредитного договору №50009611 від 09 липня 2013 року на загальну суму 399 738,45 грн звернуто стягнення на предмет застави транспортний засіб марки VW, модель Polo, кузов НОМЕР_4, об'єм двигуна 1390 куб/см, 2013 року випуску , червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, шляхом його реалізації на публічних торгах відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», встановивши його початкову вартість у розмірі 155 373,19 грн .

Стягнуто з ОСОБА_2на користь ТОВ «Порше Мобіліті» судовий збір по справі у розмірі 5996 , 07 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення , яким відмовити у задоволенні позову. В апеляційній скарзі зазначає , що судом неповно з»ясовані обставини, що мають значення для вирішення справи , суд не взяв до уваги заперечення та доводи відповідача, зокрема , невірно визначив обсяг правовідносин між позивачем та відповідачем, не взяв до уваги , що позивач не застосував норми щодо досудового врегулювання спору , а саме , що позивач не виконав вимоги ст. 24 Закону України « Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», а відтак прийшов до помилкового висновку про часткове задоволення позову.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов»язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов»язки.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Як видно із матеріав справи , 09 липня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №50009611.

Відповідно до договору позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 132 067 ,21 грн ,строком до 60 місяців, зі змінною процентною ставкою з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки VW, модель Polo, кузов НОМЕР_4, об'єм двигуна 1390 куб/см, 2013 року випуску , червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Відповідач зобов'язалася прийняти, належним чином використовувати і повернути кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за користування кредиту, а також інші платежі (а.с. 13-16).

Відповідно до п. 1.3.1. договору розмір платежів, що підлягають сплаті відповідачем у повернення кредиту і графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору.

Відповідно до п. 3.2.1. умов кредитування, у випадку порушення відповідачем терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) з повернення кредиту відповідно до графіка погашення кредиту та/або сплати за користування кредитом на строк щонайменше 1 (один) календарний місяць. Позивач має право визнати повернення кредиту таким, що настав та/або вимагати дострокового розірвання договору (а.с. 19).

Як зазначає позивач , з лютого 2015 року ОСОБА_2 почала порушувати свої зобов'язання за договором щодо оплати щомісячних платежів повернення кредиту, погоджених у графіку погашення кредиту, сплачуючи їх з порушення встановленого строку,влнаслдок чого станом на 08 березня 2017 року у відповідача існує заборгованість перед позивачем за несплаченими платежами по кредиту за договором .( а.с. 45) .

У зв'язку із невиконанням умов договору належним чином позивач неодноразово надсилав на адресу відповідача листи про сплату заборгованості, протягом лютого -червня 2015 року (а.с. 35, 37, 39 ,41,43-47).

Через невиконання зобов'язання відповідача, позивач 03 червня 2015 року надіслав на адресу ОСОБА_2 вимогу щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором (а.с. 46, 47).

Таким чином, на думку позивача , враховуючи те, що відповідач отримала вимогу 11липня 2015 року , останнім днем повернення кредиту та заборгованості було 10 серпня 2015 року (а.с. 48). Разом з тим ,зробити висновок ,що ОСОБА_2 отримала саме цю вимогу , з наданого позивачем доказу зробити неможливо , оскільки дана виписка не містить жодного прізвища , або опису вкладення поштового відправлення .

Яке видно із матеріалів справи , позивач звертався за стягненням заборгованості шляхом отримання виконавчого напису нотаріусу. ( а.с. 50) . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року виконавчий напис нотаріуса визнаний таким , що не підлягає виконанню ( а.с. 137 -152 ) . Рішення набрало законої сили .

Суд першої інстанції , задовольняючи частково позов , виходив із того , що у відповідача станом на 08 березня 2017 року існує заборгованість за кредитом у сумі 11 155,15 доларів США яка підлягає поверненню.

Такі висновки суду не відповідають обставинам справи і вимогам закону з таких підстав.

Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Частинами першою та сьомою статті 20 Закону України "Про заставу" від 02 жовтня 1992 року N 2654-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Статтею 24 Закону України « Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»( Закон N 1255-IV) визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Як зазначено в статті 25 цього ж Закону обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Отже, встановивши, що позивач не виконав вимоги, передбачені статтею 24 Закону N1255-IV та не надав витягу з державного реєстру обтяжень на підтвердження наявності чи відсутності інших обтяжувачів для перевірки виконання вимог, передбачених статтею 25 зазначеного Закону, суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні вимог до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів в цій частині, оскільки вони відповідають вимогам закону та узгоджуються з обставинами справи.

( висновок у справі 14-118цс18 від 24 квітня 2018 року) .

Згідно п. 1.6. умов кредитування, виконання зобов'язання відповідача перед позивачем забезпечується заставою майна, відповідно до укладеного між сторонами договору застави транспортного засобу №50009611 від 12 липня 2013 року за яким відповідачем було передано у заставу транспортний засіб марки VW, модель Polo, кузов НОМЕР_4, об'єм двигуна 1390 куб/см., 2013 року випуску , червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, заставною вартістю 155373, 19 грн (а.с. 18, 25-30).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України, право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про заставу» застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що позичальник своїх зобов'язань за договором належним чином не виконував, перестав сплачувати щомісячні платежі з погашення кредиту та процентів.

Разом з тим , обтяжувач , який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження ,зобов»язаний до початку процедури зверенння стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.

Як видно із матеріалів справи , і представник позивача визнав вказану обставину , що відповідно до вимог Закону України № 1255 -1У вони не вносили відомості про звернення стягнення на предмет застави до Реєстру обтяжень ні у 2015 році , ні на день подачі позову. Тобто ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов»язання , реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження , а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрті відомостей про звернення стягнення на предмет обтяженннґя вважаються порушенням , які унеможливлюють вирішити питання про звернення стягнення на предмет застави .

Законодавець визначив ,що для звернення стягнення на пелдмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження . Вказані вимони є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача . Недотримання стягувачем положень чю3 ст. 24 та ст.. 27 Закону України № 1255-1У і нездійснення ним до подання позову реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави є достатньою мправовю підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд першої інстанції вказаних вимог не врахував , і дійшов помилкового висновку про задоволення позову, а відтак, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв'язку з вирішенням конкретної справи.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України до стягнення з позивача на коисть ОСОБА_2 підлягає ромір судового збору, сплаченого під час подання апедяійної скарги (11 101,05 грн) .

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України , колегія суддів ,-

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити .

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 08 жовтня 2018 рокускасувати. Ухвалити у справі нове судове рішення .

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю « Порше Мобіліті» ( 02152 м. Київ , проспект Павла Тичини 1 «В» , офіс « В» ідентифікаційний код 36422974) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_3)судовий збір в сумі 11 101,05 грн ( одинадцять тисяч сто одна грн. 05 коп) .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту прийняття .

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції .

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 14 лютого2019 року.

Головуючий

Судді