ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

за участю секретаря: Кальник А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2018 року у складі судді Крючко Н.І.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк в особі Полтавського обласного управління АТ «Ощадбанк» про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 25.01.2018 року, просив суд стягнути з ПАТ Державний ощадний банк України в особі Полтавського обласного управління АТ «Ощадбанк» на його користь грошові кошти за вкладом з урахуванням інфляції за 26 років у розмірі 2 368 339 грн. 68 коп.

Позовна заява мотивована тим, що 12 березня 1992 року його батьки ОСОБА_3, ОСОБА_4 та він поклали 6000 крб. на рахунок НОМЕР_1 у філії № 8392/076 Державного Ощадного Банку України Ленінського району м. Полтави, що на той час знаходився за адресою: вул. Нариманівська, буд. 2, м. Полтава. За умовами договору 8 років вони не мали права знімати гроші з рахунку, тому що вклад був довгостроковим. Після смерті батьків він знайшов книжку та 10.09.2012 року звернувся до «Ощадбанку» з проханням про повернення внесених коштів і одержав відповідь про те, що залишок на рахунку станом на 18.09.2012 року становить 1 грн. 71 коп., а компенсаційні виплати на залишок вкладу не нараховувалися, оскільки він був відкритий після 02.01.1992 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивовано безпідставністю заявлених ОСОБА_2 позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів скарги вказує, що Банком було порушено Закон України «Про банки та банківську діяльність» та норми ЦК України, відповідно до яких банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів та відмовлятися від виконання зобов'язань.

Вважає, що відносно нього банківською установою були вчинені шахрайські дії.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «Державний ощадний банк України» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками позивача ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2.

12 березня 1992 року у філії № 8392/076 Державного ощадного банку України на ім'я ОСОБА_3 було відкрито рахунок НОМЕР_1 на суму 6000 крб.

Після 12.03.1992 року вкладник ОСОБА_3 поповнень рахунку готівковими коштами не здійснювала, проводилося лише нарахування відсотків:

- 31.12.1992 року на суму 6000 карбованців нараховані річні відсотки 1187,50 карбованців. Залишок склав 7187,50 карбованців;

- 30.06.1993 року було проведено округлення суми до повних карбованців, залишок коштів склав 7187 карбованців;

- 31.12.1993 року на суму 7187 крб. нараховані річні відсотки в сумі 10801 карбованців, залишок становив 17988 карбованців;

- 31.12.1994 року на суму 17988 крб. нараховані річні відсотки в сумі 34212 карбованців, залишок - 52200 карбованців;

- 15.06.1995 року проведено 70 % індексацію, станом на 31.12.1993 року, на залишок вкладу 17988 карбованців з округленням до 500 крб. (сума індексації 12500 крб.), залишок склав 64700 карбованців;

- 31.12.1995 року нараховані річні відсотки, на суму 64700 карбованців, в сумі 45300 карбованців, залишок склав 110000 карбованців.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 24 березня 2003 року ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

10 вересня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою про повернення йому коштів за вкладом його матері ОСОБА_3 НОМЕР_1, за результатом розгляду якої йому було повідомлено, що станом на 18.09.2012 року залишок по вказаному рахунку становить 1 грн. 71 коп., а так як рахунок був відкритий після 02.01.1992 року, то компенсаційні нарахування згідно Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» від 21.11.1996 року № 537/96-ВР не проводилися.

Позовні вимоги ОСОБА_2 ґрунтуються на спадковому праві одержання коштів за вкладним рахунком грошових заощаджень НОМЕР_1, відкритому на ім'я ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до статті 384 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час відкриття спадщини ОСОБА_3, громадяни можуть зберігати кошти в державних трудових ощадних касах та в інших кредитних установах, розпоряджатися вкладами, одержувати по вкладах дохід у вигляді процентів або виграшів, провадити безготівкові розрахунки відповідно до статутів кредитних установ та виданих у встановленому порядку правил. Держава гарантує таємницю вкладів, їх збереження і видачу за першою вимогою вкладника. Порядок розпорядження вкладами, внесеними в державні трудові ощадні каси та в інші кредитні установи, визначається їх статутами і зазначеними у частині першій цієї статті правилами.

Питання збереження, відновлення реальної вартості та компенсації знецінених грошових заощаджень громадян України, які зберігалися на рахунках Ощадного банку колишнього СРСР до 02 січня 1992 року, регулюються Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» (далі - Закон), статтею 1 якого встановлені зобов'язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 02 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України.

Відповідно до статті 2 Закону держава зобов'язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку.

Установи Ощадного банку України на виконання вимог статті 5 Закону провели одноразову індексацію вкладів громадян і на проіндексовані суми, що знаходяться на позабалансовому рахунку Ощадного банку України, видали вкладникам ощадні книжки, на підставі яких виникає право на отримання компенсаційних сум в майбутньому за рахунок Державного бюджету.

Суми, зафіксовані в ощадних книжках (компенсаційних рахунках), вкладниками, у тому числі і позивачем, фактично на зберігання до Ощадного банку України не вносились, зазначені суми держава планує виплатити поступово, у якості компенсації втрат від знецінення заощаджень на виконання статті 1 Закону.

Згідно Указу Президента України № 762/96 від 25.08.1996 року «Про грошову реформу в Україні» та Постанови Кабінету Міністрів України № 1002 від 26.08. 1996 року «Про переоцінку товарів (робіт, послуг) та механізмів контролю за переглядом цін та формуванням вартісних показників в умовах грошової реформи» в усіх установах Ощадного банку України по всіх рахунках було проведено переоцінку залишків вкладів у наступному співвідношенні: українські карбованці підлягали обміну на гривні (банкноти та розмінну монету) за курсом 100 000 карбованців на 1 гривню.

У зв'язку з цим станом на 02.09.1996 року залишок по рахунку НОМЕР_1 клієнта ОСОБА_3 становив 01 грн. 10 коп.

На залишок 01 грн.10 коп. нараховувалися відсотки: 31.12.1996 року нараховані річні відсотки в сумі 0,33 грн., 31.12.1997 року нараховані річні відсотки в сумі 0,14 грн., 31.12.1998 року нараховані річні відсотки в сумі 0,08 грн., 25.10.1999 року нараховані річні відсотки в сумі 0,06 грн., залишок становив - 1,71 грн.

01 вересня 2013 року в установах банку було розміщене письмове попередження про необхідність протягом двох місяців з моменту попередження відновити суму на рахунку до розміру не меншого від початкового внеску, встановленого Порядком. Так як протягом двох місяців з дня повідомлення Клієнт не вчинив дій щодо відновлення суми на рахунку до розміру не менше 10 (десяти) гривень, банк і клієнт вважають, що клієнт у такий спосіб дав згоду на розірвання договору, закриття рахунку та списання коштів з рахунку з метою сплати комісійної винагороди за закриття рахунку за ініціативою банку.

Рішеннями Октябрського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2014, від 27 січня 2015 року та 02 грудня 2015 року, які були залишені без змін ухвалами Апеляційного суду Полтавської області від 05 червня 2014 року, від 03 березня 2015 року та від 19 січня 2016 року відповідно було встановлено правомірність списання 12 листопада 2013 року рахунку НОМЕР_1, відкритого на ім'я ОСОБА_3, у зв'язку з тим, що протягом трьох років по зазначеному рахунку не здійснювались операції та сума грошових коштів, що зберігалася на ньому становила 1,71 грн., тобто була меншою від мінімального розміру, передбаченого банківськими правилами.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Обов'язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 12, 81 ЦПК України).

Оскільки позивачем не доведено факту порушення його прав ПАТ «Державний ощадний банк України», правових та фактичних підстав вжиття заходів судового захисту по справі не вбачається.

Обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом, рішення якого є законним та обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведе колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, яке постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: О.І. Обідіна

О.В. Прядкіна