КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/909/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Гарбузової Тетяни Олександрівни - представника Публічного акціонерного товариства Українська залізниця» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразову грошову допомогу та середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать від підприємства.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Київського апеляційного суду опубліковано в газеті «Голос України» від 03.10.2018 № 185 (6940).

16 липня 2018 року позивач ОСОБА_4 звернулася у суд з позовом до відповідача ПАТ "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, що загалом складає 26 109 грн. 42 коп. та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні з 14 липня 2017 року по 31 липня 2018 року у розмірі 81 800,11 грн. та донарахувати по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона з 02 серпня 2016 року на підставі наказу № 124/ДН-лс була прийнята на посаду провідного економіста у сектор контролю за договірною роботою та аналітико - цінової роботи фінансово-економічного відділу структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця". 14 липня 2017 року на підставі наказу № 10387/ДН-ос позивач була звільнена згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв'язку зі скороченням штату). На день її звільнення нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня 2017 року по 14 липня 2017 р., грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразова грошова допомога у розмірі середньомісячного заробітку у розмірі 26 109 грн. 42 коп. Тому вона звернулася до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразову грошову допомогу та середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать від підприємства задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_4 26 109,42 грн. заборгованості з виплати заробітної плати та 98 027,61 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь держави 1 762 грн. судового збору.

Не погодившись із рішенням суду Гарбузова Тетяна Олександрівна - представник Публічного акціонерного товариства Українська залізниця» подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права при його ухваленні та не в повній мірі з'ясування обставин, що мають значення для справи. Зокрема зазначала, що відповідач з 20 березня 2017 року позбавлений можливості доступу до адміністративної будівлі підприємства, яке розташоване у м. Донецьку, Ясинувата у зв'язку із його захопленням невідомими особами та втратою контролю над господарською діяльністю. Відповідач не мав об'єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов'язків та виконати свої зобов'язання за трудовим договором. Надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог представник відповідача вважає їх неналежними. Окрім того вказувала, що Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк. З 20.03.2017 господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб . Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, перебувають у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс- мажорних обставин (обставин не переробної сили) є 20 березня 2017 року. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» позивач ОСОБА_4 зазначала, що рішення суду є законним і обгрунтованим. Просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На неодноразові судові засідання до апеляційного суду сторони не з'явились.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання, які про час та місце розгляду справи повідомлялися, причину неявки суду не повідомили, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, позивач просила розглядати справу у її відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та стягуючи з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на її користь 26 109,42 грн. заборгованості з виплати заробітної плати та 98 027,61 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.

Проте, погодитись з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає; суд недоведеність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, вважав встановленими при цьому порушив норми як процесуального, так і матеріального права.

Судом встановлено, що наказом 124/ДН-лс від 02.08.2016 позивача ОСОБА_4 було прийнято на роботу на посаду провідного економіста у сектор контролю за договірною роботою та аналітико - цінової роботи фінансово-економічного відділу структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця".

Відповідно до наказу № 10387/ДН-ос позивача було звільнено з посади у зв'язку зі скороченням штату 14 липня 2017 року згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, (а.с. 9).

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємтсва, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПН України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Із матеріалів справи вбачається, що у позивача зареєстрованим місцем проживання значиться АДРЕСА_2, але відповідно до довідки від 17 січня 2017 року №7467 (а.с.19) вона взята на облік внутрішньо переміщеної особи і фактичне місце проживання/перебування АДРЕСА_1. Незважаючи на те, що з 17 січня 2017 року позивач внутрішньо переміщена до м. Києва, вона продовжувала працювати у м. Донецьку до 14 липня 2017 року.

Звертаючись до суду з позовом про порушення трудових прав, позовні вимоги позивача зводились до того, що при її звільненні з роботи з нею не було проведено розрахунок за період з березня 2017 року по 14 липня 2017 року, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразова грошова допомога у розмірі середньомісячного заробітку у розмірі 26 109 грн. 42 коп. Тому вона просила стягнути на її користь зазначену суму, а також застосувати ст. 117 КЗпП України щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать від підприємства.

Позивачем надані в підтвердження не виплаченої заробітної плати розрахункові листи за період з березня по 14 липня 2017 року, в яких зазначені суми до виплати з урахуванням проведених утримань податків та внесків ( а.с.10-12). Однак, зазначені розрахункові листи ніяким чином не підтверджують той факт, що відповідач має перед позивачем заборгованість по заробітній платі та не розрахувався з нею при звільненні, утримавши відповідні податки та внески.

Таким чином, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів заборгованості по заробітній платі позивача. А розрахункові ж листи до таких не відносяться.

Крім того, позивачем надані копії табелів обліку використання робочого часу, з яких вбачається, що останнім днем роботи позивача є 14 липня 2017 року. Наказ про звільнення позивача відповідачем виданий 14 липня 2017 року та підписаний в.о. начальника дирекції залізничних перевезень (а.с.9), про звільнення позивача з роботи свідчить видана позивачу трудова книжки (а.с.8) із проведеним відповідним записом від 14 липня 2017 року. Тобто, позивач не була позбавлена можливості отримати у відповідача належно завірені документи щодо існуючої заборгованості по заробітній платі, але цього не зробила. Не надала вона суду і доказів, що їй було відмовлено у видачі таких документів.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п.1 ч.1 ст.263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16.01.2018, на який посилається у своєму відзиві на позовну заяву відповідач та який суд першої інстанції не прийняв до уваги та апеляційній скарзі щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк. З 20.03.2017 господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м.Донецьк, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20.03.2017. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обовязків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язаної сторони за трудовим договором.

Зазначений висновок Торгово-промислової палати України є дійсним та підтверджує відсутність вини відповідача.

Тобто, відповідач не має доступу до свого майна у м. Донецьку з 20.03.2017, тоді як позивач продовжувала працювати на підприємстві до 14 липня 2017 року і заборгованість по заробітній платі просила стягнути саме з березня по 14 липня 2017 року, саме в той період, коли майно перебувало у незаконному володінні та під контролем третіх осіб і не було підконтрольне відповідачу.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував фактичних обставин справи, вимог закону, не надав оцінку всім доказам у справі і прийшов до помилкового висновку про задоволення позову.

Ураховуючи фактичні обставини справи, вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку,що судове рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 376, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Гарбузової Тетяни Олександрівни - представника Публічного акціонерного товариства Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразову грошову допомогу та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: