провадження № 2/520/5087/19
12.12.2019 року м. Одеса
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді - Літвінової І.А.
секретар судового засідання - Молодов В.С.,
представника позивача - Номировського К.О.
До Київського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину.
В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що 19.02.2009 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, внаступному розірваний рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 08.12.2011 року шлюб. За час перебування у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син - ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з матір`ю - позивачем у справі. Відповідач зі свого боку допомагав утримувати дитину, надсилаючи щомісячно кошти в розмірі 300 доларів США. Однак з червня 2018 року відповідач перестав надсилати кошти на утримання сина, що вимусило позивача звернутися до суд з відповідним позовом.
На виконання ухвали суду від 24.07.2019 року в частині надання доказів, стороною позивача для приєднання до матеріалів справи надані довідка № 561 про реєстрацію місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та позивача ОСОБА_1 за однією адресою.
В судове засідання з`явилася позивач ОСОБА_1 зі своїм представником адвокатом Номировським К.О., які позовні вимоги підтримали та просять задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не надавав. Причини неявки у судове засідання суду не повідомив.
Враховуючи положення статей 280, 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи за наявними у ній матеріалами.
При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку, суд враховує, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору.
В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 де в графі «батько» вказаний ОСОБА_3 , а в графі «мати» - ОСОБА_1 .
Шлюб між батьками дитини розірвано рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 08 грудня 2011 року (головуючий Калінюк Р.Б., справа № 2-2458/11).
Довідкою № 561 СОН «ДМИТРІЇВКА» від 23.08.2019 р. підтверджено місце реєстрації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25 серпня 2016 року разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Необхідність присудити стягнення аліментів з відповідача в судовому порядку позивач мотивує тим, що відповідач ОСОБА_3 коштів на утримання сина не надає з червня 2018 року
Право одержувача звернутись до суду з заявою про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі встановлено частиною першою статті 184 СК України.
На підтвердження матеріального становища відповідача надано наступні докази: останній відомий їй контракт відповідача, договір найму з іноземною компанією, за яким відповідач відпрацював з 27.03.2009 по 27.12.2009; довідка про заробітну плату Морського агентства УНИВИС ЛТД., згідно якої відповідач отримував заробітну плату в розмірі 1857 доларів на місяць за період з 29.04.2008 по 24.10.2008.
У відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
На підтвердження матеріального становища відповідача на час розгляду справи, тобто на 2019 рік, актуальних доказів не надано.
При вирішенні питання щодо визначення розміру аліментів суд виходить з наступного.
Рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини встановлена статтею 141 СК України, відповідно до частин першої та другої якої мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
У цій статті закріплюється одна з характерних ознак батьківських прав та обов`язків - їх належність однаковою мірою обом батькам. Концепція рівності ґрунтується на одному з основних принципів сімейного права України - принципі рівності чоловіка та жінки.
Однак, позивач не надала відомостей де і ким працює, та довідку про свою заробітну плату. Наведене свідчить про неможливість визначити спроможність позивача нести тягар по утриманню дитини у рівному із відповідачем розмірі, в разі стягнення з останнього аліментів у заявленій позивачем сумі - 15 000 гривень щомісячно.
За своїм змістом, аліментами є грошовим зобов`язанням між членами однієї сім`ї, які виплачуються протяжний час. Аліменти - це утримання одним членом сім`ї іншого члена сім`ї у випадках та у спосіб визначених Законом або договором, та як правило, але не виключно, надається тим особам які за відповідними обставинами не мають коштів для існування. Термін «аліменти» походить від латинського, що в перекладі означає «харчування, засоби для існування».
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», у тексті статті 179 СК України (ч. 1) визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Жодних доказів, які б підтверджували розмір витрат на дитину позивачем не надано.
Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Взагалі, проаналізувавши зміст позовних вимог ОСОБА_1 та зміст частини першої статті 185 СК України, якою врегульовано питання участі батьків у додаткових витратах на дитину, суд дійшов висновку, що позивачем розмір щомісячних аліментів визначено з урахуванням витрат, які носять характер періодичних, та право на отримання яких набуває особа, у випадку пред`явлення позову про стягнення додаткових витрат на дитину.

В свою чергу позивач ставить перед судом питання щодо первісного присудження та визначення розміру щомісячних аліментів на дитину.

Згідно з частиною першою статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно, позивач ОСОБА_1 має право на присудження на її ім`я щомісячних аліментів на утримання дитини, які проживає з нею, до досягнення дитиною повноліття.

Згідно з частиною другою статті182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

При цьому суд враховує, що з 01 січня 2019 пo 30 червня - прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років становив 2027 грн., з 01 липня пo 30 листопада - 2118 грн., з 01 грудня 2019 року по 01 липня 2019 року - 2218 грн.

Суд надіє оцінку тому, що поняття «мінімум» визначає крайню межу, а частина друга статті 182 СК України зобов`язує встановити розмір аліментів необхідний та достатній для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

В даному контексті суд пов`язує поняття гармонійного розвитку із процесом виховання дитини, як всебічно та гармонійно розвиненої особистості - члена суспільства у демократичній державі, якою проголошена Україна. Такий процес можливий лише при повній взаємодії всіх ланок суспільства: сім`ї, навчально-виховних закладів, громадських формувань, спеціальних інституцій держави. І лише комплексний підхід може принести очікувані результати. Він передбачає забезпечення єдності вимог у системі всебічного гармонійного виховання, а також єдності й узгодженості форм, засобів і методів впливу на особистість та включає завдання морального, розумового й фізичного виховання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Суд доходить висновку, що при встановлених у цій справі обставинах, зважаючи на відсутність доказів щомісячних витрат на дитину, розмір аліментів у сумі 8000 гривень щомісячно є достатнім та справедливим по відношенню до всіх осіб, права яких зачіпляються при розгляді цієї справи.

При цьому суд враховує можливість зменшення або збільшення розміру аліментів за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених законом. Вказане право закріплене статтею 192 ЦПК України. Також суд враховує обов`язок того з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також того з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), у відповідності до статті 185 ЦПК України, та право стягувача аліментів звернутись із відповідним позовом до суду.

Щодо посилань позивача на розмір доходу відповідача, то суд наголошує на тому, що зароблені у законний спосіб гроші є особистим майном цієї особи - його особистою власністю.

У відповідності до статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Європейський суд з прав людини у своїх висновках неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст. 1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення в національному законодавстві.

Водночас ст. 1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (див. рішення у справах «Ван дер Мюсель проти Бельгії» та «Копеський проти Словаччини»). Особа може заявляти про порушення ст. 1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення. «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні гуртуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»).

Примусове передання власності від однієї особи до іншої може залежно від обставин являти собою позбавлення власності (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Стаття 1 Першого протоколу, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів,спрямованих на захист права власності (див. рішення у справі «Броньовський проти Польщі»).

У кожній справі, в якій ідеться про порушення права власності, Євросуд перевіряє дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та збереженням фундаментальних прав особи. Насамперед, спираючись на те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Лонрот проти Швеції»).

Отже, оскільки ідеологія ст. 1 Першого протоколу фактично відображена як у Конституції, так і в Цивільному кодексі, національним судам варто враховувати такі правові позиції ЄСПЛ під час вирішення спорів про захист права власності, посилатися на висновки Євросуду як на безпосереднє джерело права, а також переймати притаманні його рішенням ідеї справедливості й гуманності.

Суд вважає, що стягнення з відповідача ОСОБА_3 аліментів у розмірі більшому ніж 8000 гривень при встановлених у справі обставинах може трактуватись, як безпідставне позбавлення його права власності на частину зароблених відповідачем коштів.

Згідно зі статтею 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача до державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 259, 261-263, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 : адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_2 ) про стягнення аліментів на дитину - задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 : адреса: АДРЕСА_1 ) на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок щомісячно, починаючи з 12 липня 2019 року до досягнення ОСОБА_4 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_2 ) на користь держави судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню у наступному порядку:

стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 : адреса: АДРЕСА_1 ) на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок за період з 12 липня 2019 року по 12 серпня 2019 року.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя

Літвінова І. А.