Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/732/19

номер провадження 2/695/737/19

25 червня 2019 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Середи Л.В.,

за участю секретаря Оніщенко Н.В.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона набула у власність 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування частини житлового будинку №2873, посвідченого державним нотаріусом Золотоніської державної нотаріальної контори Гавриленком Н.П.. Іншим співвласником 1/2 , частини вказаного будинку є відповідач по справі ОСОБА_2 , який набув у власність частину вказаного будинку на підставі договору купівлі-продажу будинку №1164, посвідченого державним нотаріусом Золотоніської державної нотаріальної контори Гавриленком Н.П..

Позивач наполягає, що відповідач починаючи з 2005 року виїхав із вказаного будинку надавши їй можливість проживати в ньому разом із сім`єю, а тому вона з 2007 року проживає у вказаному будинку постійно та відкрито користується останнім, як своїм власним.

Таким чином позивач, як повноправний власник з початку 2007 року відкрито та на законних підставах користується вказаним будинком, здійснює догляд за ним, здійснює поточні ремонти, сплачує комунальні послуги. Відповідач по справі ніколи не цікавився належним йому домоволодінням , не здійснює жодних дій по його утриманні.

Окрім того позивач зазначає, що між нею та відповідачем існувала домовленість відповідно до якої відповідач отримав від неї грошові кошти за вказану частину домоволодіння, однак відповідного договору купівлі-продажу сторони так і не уклали, а тому позивач не має можливості оформити право на вказану частину домоволодіння і з метою захисту своїх прав звернулася до суду і з вказаним позовом.

Розгляд даної справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на підставі ухвали суду від 09.04.2019 року.

У судове засідання позивач не з`явилась, направивши до суду заяву, відповідно до якої розгляд справи просила проводити за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву, відповідно до якої проти задоволення позовних вимог не заперечував та просив розгляд справи здійснювати без його участі, подану раніше ним заяву про перенесення розгляду матеріалів справи на іншу дату просив до уваги не брати.

Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, а відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечував, чим фактично визнав доводи позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що беруть участь у справі та прийняти рішення на підставі доказів, що знаходяться у ній.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення.

При цьому суд виходить з наступних підстав.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.

Із матеріалів справи судом встановлено, що позивачу та відповідачу по справі належать по 1/2 частині житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться по АДРЕСА_2 .

Вказана обставина стверджується договором купівлі-продажу будинку від 09.07.1999 року, посвідченим державним нотаріусом Золотоніської районної державної контори Гавриленко Н.П. та зареєстрованим в реєстрі за №1164, із якого вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

У подальшому на підставі договору дарування частини житлового будинку від 26.04.2008 року посвідченого державним нотаріусом Золотоніської районної державної контори Гавриленко Н.П. та зареєстрованого в реєстрі за №2873, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Починаючи з 2008 року позивач вільно, відкрито та безперервно користується усім вказаним будинком та проживає у ньому разом із своєю сім`єю, вільно користується ним, здійснює догляд за останнім, сплачує комунальні послуги, тощо.

ОСОБА_2 у вказаному будинку не проживає з 2005 року, ним не користується та догляд за ним не здійснює, більше того отримавши від позивача кошти зобов`язувався укласти із нею відповідний договір купівлі-продажу частки вказаного будинку, однак для укладення вказаного договору так і не прибув.

Вказана обставина стверджується письмовими поясненнями ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 15.01.2019 року, підписи яких посвідчені секретарем виконавчого комітету Плешканівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області та зареєстровані в реєстрі за №1 та №2 відповідно.

Нормами ст.12 та ст.13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим кодексом. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

При вирішенні вказаної справи суд враховує, що відповідач по справі проти задоволення позову позивача не заперечує, чим фактично визнає доводи позивача, а отже визнає і всі відповідні обставини, якими позивач мотивує свої вимоги, а тому такі обставини, на підставі вказаних вище норм цивільного процесу додатковому доказуванню не підлягають.

Матеріали справи не містять жодних підстав для сумніву щодо достовірності цих обставин.

Згідно з нормами ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Як вбачається з Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014 р.:

- Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

володіння є добросовісним;

володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності(п.9);

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ (п.11);

- Ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК.

Під час розгляду позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, пред`явленого давнісним володільцем, застосуванню підлягають також положення статті 388 ЦК за наявності відповідних заперечень з боку відповідача (п.12);

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п.13)

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень")(п.14).

Відповідно до висновків Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладених у його постановах, прийнятих за результатами розгляду справ з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, та систематизованих у Листі Верховного Суду України "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ" від 01.07.2013р., Розділ Набувальна давність (ст. 344 ЦК):

У ЦК набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов.

Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги.

По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є).

Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п`ять років.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Із довідки виданої виконкомом Плешканівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від 15.01.2019 року за №24 вбачається, що ОСОБА_1 проживає разом із своїм цивільним чоловіком та сином на адресою АДРЕСА_2 . З 2005 року і по даний час утримує вказаний будинок та прибудинкову територію в належному стані, робить в будинку поточні ремонти та оплачує комунальні послуги. ОСОБА_2 не проживає в даному будинку з 2005 року та жодного разу не приїжджав до будинку.

Таким чином, оскільки позивач добросовісно заволоділа вказаним будинком, який знаходиться та відкрито і безперервно володіє і користується зазначеним майном більше 10 років, то суд вважає, що остання набула права власності на нього за набувальною давністю.

Згідно ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р. № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

На підставі зазначеного та керуючись

ст., ст. 344 ЦК України та ст. 76,264,265

ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іден. код НОМЕР_1 , право власності за набувальною давністю на 1/2 ччастину домоволодіння АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 .

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення в порядку визначеному ст.,ст. 354-356 ЦПК України.

Суддя: Середа Л.В.