ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/573/19 Справа № 205/3406/17 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник К.О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Новокодацької районної у місті Дніпрі ради до ОСОБА_1 , треті особи - Дніпровська міська рада, ОСОБА_2 яка є правонаступником ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, зобов`язання вчинити певні дії

за апеляційною скаргою Новокодацької районної у місті Дніпрі ради

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

30 травня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому, згідно останньої редакції уточнень, вказав, що ОСОБА_1 було самовільно встановлено гараж та кам`яну огорожу зведено вище нормативу 1,6 м. на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_1 . Дані споруди межують з житловим будинок АДРЕСА_2 , співвласниками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Виконавчим комітетом Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради 17.10.2008 року винесено рішення № 827, яким п. 1 даного рішення зобов`язано ОСОБА_1 у строк до 05.11.2008 року знести самовільно побудований гараж і кам`яну огорожу за вищезазначеною адресою. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області двічі проводилась перевірка дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності у 2008 році та ОСОБА_1 була притягнута до адміністративної відповідальності за порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності. У 2012 році було складено акт про проведення позапланової перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності та було встановлено, що ОСОБА_1 на присадибній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 самочинно збудувала гараж літ. Л. Однак, відповідач не зверталася до компетентних органів за дозволом на будівництво та до цього часу порушення відповідачем не було усунуто. Позивач просив зобов`язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, площею 18 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинної споруди гаража (літ. Л), кам`яної огорожі, вольєра на фундаменті, що розташовані на території домоволодіння АДРЕСА_1 , огорожі з металевих труб, вбитих в ґрунт з стійкою рабиця між житловим будинком АДРЕСА_2 АДРЕСА_1 , довжиною 79,41 м.; зобов`язати відповідача привести земельну ділянку, площею 18 кв.м., розташовану на території будинку АДРЕСА_1 , у відповідність до цільового призначення земельної ділянки у придатний для використання стан за власний рахунок. (а.с. 206-208 том 1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог Новокодацької районної у місті Дніпрі ради до ОСОБА_1 , треті особи - Дніпровська міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено (а.с. 242-246 том 1).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права та на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 2-4 том 2).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 1/2 частина домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, видане 29.04.2009 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 3-1497. Право власності у встановленому порядку було зареєстровано в КП «ДМБТІ» (а.с. 13-14 том 1). Інша 1/2 частина цього ж домоволодіння належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу частини домоволодіння від 06.06.2013 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 2-4157 (а.с. 78, 79 том 1).

Також судом встановлено, що 49/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 12.04.1996 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 4-1528 (а.с. 7 том 1). 51/100 частин вказаного домоволодіння належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 14.01.1999 року (а.с. 6 том 1).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 , виготовленого КП «ДМБТІ» станом на 14.01.2009 року, у 2001 році на території вказаного домоволодіння без отримання необхідних дозволів попередніми власниками було побудовано гараж літ. Л та на межі з домоволодінням АДРЕСА_2 було зведено огорожу висотою вище нормативу 1,6 м. (а.с. 126-127 том 1).

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у місті ради № 827 від 17.10.2008 року зобов`язано ОСОБА_1 до 05.11.2008 року знести самовільно побудований гараж на межі з домоволодінням АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3 , зведену вище нормативу 1,6 м. (а.с. 25 том 1).

Постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області від 22.09.2008 року ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за самочинне будівництво гаражу, а актом Інспекції ДАБК від 04.01.2012 року було встановлено, що відповідачем спірний гараж було побудовано самовільно (а.с. 24 том 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що знесення самовільного будівництва є крайньою мірою, проте, позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами чи надавалася можливість відповідачу провести відповідне переобладнання спірних гаражу та огорожі відповідно до будівельних норм і правил, або провести перебудову цих будівель.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України та п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30.03.2012 № 6 самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Крім того, вищевказаною статтею передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У п. 5 вказаної постанови роз`яснено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

Відповідно до положень статті 38 Закону № 3038-VI право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30.03.2012 № 6 право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 Ж), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки, або з інших передбачених законом підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Зазначеної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 13.04.2016 року у справі № 6-253цс16.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на ст. ст. 375, 376 ЦК України та зазначив, що відповідач самовільно без відповідного дозволу побудувала гараж та кам`яну огорожу, зведену вище нормативу 1,6 м. на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_1 , яка знаходиться на межі між ділянками домоволодіння АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Підставою звернення до суду була заява про самовільне будівництво гаражу та паркану, подана ОСОБА_3 , який разом з ОСОБА_4 є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 набула право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , майно належало померлій на підставі рішення народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 30.05.1988 року та на підставі договору купівлі-продажу від 6 червня 2013 року, згідно якого ОСОБА_6 продала ОСОБА_1 1/2 частину вказаного будинку (а.с.13).

Тобто, право користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 відповідачем було набуто з моменту набуття права власності на вказане домоволодіння на тих самих умовах, що і були у попередніх власників, що узгоджується з ч. 1 ст. 120 ЗК України.

Вищезазначене також було встановлено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2014 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2013 року за позовом Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради до ОСОБА_1 , третя особа Дніпропетровська міська рада про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії, яким у задоволенні позову Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради відмовлено (а.с. 49-50 том 1). Вказане рішення набрало законної сили.

Крім того, як зазначено у вищезазначеному рішенні, позивачем в позовній заяві не вказано, чи надавалася можливість відповідачу провести відповідне переобладнання спірних гаражу та огорожі відповідно до будівельних норм і правил, або відповідно провести перебудову цих будівель.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30.03.2012 № 6, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Разом з тим, позивачем не надано належних доказів в підтвердження чи надавалася можливість відповідачу провести переобладнання спірних гаражу та огорожі відповідно до будівельних норм і правил, або відповідно провести перебудову цих будівель, про що було зазначено в рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2014 року.

Згідно акту № 33 від 28.10.2013 року виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради зазначено, що у результаті перевірки встановлено, що власники домоволодіння АДРЕСА_1 використовують земельну ділянку без дозвільних документів на правопостійного користування та право оренди землі, що є порушенням ст. ст. 125, 126 ЗК України (а.с. 38 том 1).

Згідно акту виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 27 від 26.02.2014 року зазначено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 використовують земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 без документів на право постійного користування та право оренди землі, що є порушенням ст. ст. 125,126 ЗК України (а.с. 39 том 1).

Згідно акту виконавчого комітету Новокодацької районної у місті Дніпрі ради від 19.05.2017 року № 10, складеного за відсутності ОСОБА_1 , було встановлено, що станом на 19.05.2017 року недоліки, вказані в акті № 33 від 28.10.2013 року, ОСОБА_1 не усунула (а.с. 34-35 том 1).

При цьому, з даних актів вбачається, що відповідачу не запропоновано провести відповідне переобладнання спірних гаражу та кам`яної огорожі відповідно до будівельних норм і правил, або відповідно провести перебудову цих будівель.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а згідно до ч.3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, позивач не зазначив у який спосіб відбувається порушення його прав, не надав доказів тих обставин, що саме гараж (літ. Л), кам`яна огорожа, вольєр на фундаменті, розташовані на території домоволодіння АДРЕСА_1 , огорожі з металевих труб, вбитих в грунт з стійкою рабиця між житловим будинком АДРЕСА_4 , довжиною 79,41 м. перешкоджають, або містять будь-які обмеження в вільному користуванні співвласниками домоволодіння, та знесення вказаних будівель є належним способом захисту прав позивача та третіх осіб по справі. Матеріали справи також не містять доказів того, що відповідачу пропонувалось провести відповідні переобладнання спірних будівель відповідно до будівельних норм і правил, або ж відомості про відмову відповідача від таких перебудов.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Відповідно до ст. 367 ЦПК апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Новокодацької районної у місті Дніпрі ради залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: