ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року м. Харків

справа № 643/3518/17 провадження № 22-ц/818/24/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2

Відповідачі: ОСОБА_3,представник відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, представник відповідача ОСОБА_7, Харківська міська рада

Третя особа: ОСОБА_8;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння та за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: ОСОБА_8, про визнання права власності,

за апеляційними скаргами ОСОБА_6 та представника ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 05 листопада 2018 року, ухваленого суддею Скотарем А.Ю.,-

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась доМосковського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в якому просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу майна - квартири АДРЕСА_1, укладений 28.08.2015 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харитоновою Я.М.;

- визнанати недійсним договір купівлі-продажу майна - квартири АДРЕСА_1, укладений 19.02.2016 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Журбою О. Л.;

- витребувати майно - квартиру АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Московського районного суду міста Харкова з позовом до Харківської міської ради, в якому просила визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 31.01.2018 року об'єднано в одне провадження вимоги за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння та вимоги за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, про визнання права власності. Ухвалою цього ж суду від 18.04.2018 року ОСОБА_6 залучений до участі у справі за вимогою ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності в якості третьої особи.

Позовна заява ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири та її витребування з чужого незаконного володіння мотивована тим, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.01.2008 за нею визнано право користування житловим приміщенням кімнатою АДРЕСА_1 та зобов'язано сектор громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Московського РВ ХМУ ГУМВС України Харківської області поставити ОСОБА_1 на реєстраційний облік за вказаною адресою. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2016, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 21.12.2016, задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 01.12.2011 в частині, яким визнано право власності, зокрема, за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1. За час апеляційного оскарження й до ухвалення зазначеного рішення апеляційним судом ОСОБА_3 за договором від 28.08.2015 продав спірну квартиру ОСОБА_5, а останній, знаючи про вказане вище рішення Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2016, продав спірне житло за договором від 19.02.2016 ОСОБА_6 Рішенням господарського суду Харківської області від 31.10.2016 визнано незаконними дії щодо проведення перенумерації кімнат у житловому будинку АДРЕСА_1 та виготовлення після такої перенумерації технічного паспорту будинку.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 05 листопада 2018 року (з урахуванням ухвали цього ж суду від 14.11.2018 року про виправлення описки) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу майна - квартири АДРЕСА_1, укладений 28.08.2015 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харитоновою Я. М. реєстровий № 3371. Визнано недійсним договір купівлі-продажу майна - квартири АДРЕСА_1, укладений 19.02.2016 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Журбою О. Л. реєстровий № 139. В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 недоплачений судовий збір у розмірі 1 280 гривень на користь держави. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 гривень у рівних частках по 213 гривень 33 копійки. Позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: ОСОБА_6, про визнання права власності залишено без задоволення.

Додатковим рішенням цього ж суду від 28 грудня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 550 грн 60 коп. на користь держави.

Рішення суду першої інстанції від 05 листопада 2018 року мотивовано тим, що незаконність набуття ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 встановлена рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2016, отже останній, не будучи власником, не мав прав на її відчуження. Враховуючи, що судом визнаний недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 28.08.2015, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, останній не набув права власності на неї та не мав повноважень на розпорядження даною квартирою. З огляду на те, що ОСОБА_1 є користувачем, а не власником спірної квартири та не може використати правовий механізм захисту права власності, передбачений ст. 388 ЦК України й витребувати майно від добросовісного набувача суд відійшов від правової позиції, викладеної в рішеннях Верховного суду України (№ 6-67цс15 від 13.05.2015) та Верховного суду (№ 756/5793/15 від 07.02.2018) щодо відсутності підстав для задоволення позовів власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчиненні після недійсного правочину та визнав недійсним такий наступний правочин (договір купівлі-продажу квартири від 19.02.2016) як єдиний дієвий спосіб захисту прав позивача, який дозволить останній в майбутньому, за наявності відповідних підстав, реалізувати своє право на приватизацію житла, наймачем якого вона є, чи отримати право власності на нього у інший, передбачений законом спосіб, враховуючи наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на спірне житло за ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 39-43).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 05 листопада 2018 року, представник ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_6 звернулись з апеляційними скаргами, в яких просили скасувати вказане рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Апеляційні скарги мотивовані тим, що оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3 зазначає, що на момент передачі права власності ОСОБА_3 не знав про те, що рішення Московського районного суду м. Харкова від 01.12.2011 року оскаржується в Апеляційному суді Харківської області.

Вказує, що нотаріусом здійснено реєстрацію договору-купівлі продажу відповідно до Законів України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки жодних обтяжень за оспорюваною квартирою не було виявлено.

ОСОБА_1 не довела, що зміст правочину на момент його укладання суперечив приписам ст. 203 ЦК України.

Вважає, що ОСОБА_1 не є стороною вчиненого правочину та не є заінтересованою особою, оскільки судом визнано лише право користування оспорюваною квартирою, якою вона фактично не користувалась та оспорювана квартира була у непридатному стані для проживання.

Отримані під час допиту свідків докази є не належними, не допустимим, не достатніми, не достовірними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 зазначає, що якщо Верховним судом було доведено до єдиної правової позиції, що не підлягають задоволенню позови навіть власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, то більш того такому задоволенню не підлягають і позови осіб, які вважають себе лише користувачами.

Суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_6 придбав спірну квартиру за відплатним договором, не знав і не міг знати, що придбав майно у особи, яка не мала право його відчужувати, а тому з огляду на ст. 388 ЦК України є добросовісним набувачем спірної квартири.

ОСОБА_6 спростовано факт постійного та тривалого часу проживання у спірній квартирі відповідними письмовими доказами, що підтверджують те, що спірна квартира на момент її продажу в 2015 році не була придатна для проживання з підстав відсутності всіх елементарних комунікацій.

Позивач не надала до суду жоден доказ того, що вона була позбавлена можливості приватизувати спірну квартиру або в інший спосіб визнати право власності на неї, а тому висновок суду, що остання була позбавлена можливості реалізувати своє право на приватизацію є необґрунтованим.

ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надано відзиви на апеляційні скарги ОСОБА_6 та представника ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, в яких вона просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзиви мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційні скарги не спростовують фактичних обставин, що були встановленні під час розгляду справи.

Звертає увагу, що право продажу належить виключно власнику, а ОСОБА_3 не мав прав на відчуження квартири. Перед укладенням договорів купівлі-продажу ані ОСОБА_5, ані ОСОБА_6 квартиру не дивилися, зареєстровані в квартирі не були.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про непридатність для проживання спірної квартири, спростовуються пунктом 1.5 договору купівлі-продажу від 19.02.2016 року, з якого вбачається, що квартира знаходиться у стані, придатному для проживання.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, тому в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської міської ради рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова (з урахуванням ухвали цього ж суду від 13 жовтня 2010 року про виправлення описки) від 27.01.2009 року за ОСОБА_1 визнано право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язано сектор громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Московського РВ ХМУ ГУМВС України Харківської області поставити ОСОБА_1 на реєстраційний облік за вказаною адресою. Місце проживання ОСОБА_1 в кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровано 09.07.2009 (т. 1, а.с. 38, 66).

На підставі вказаного судового рішення виконавчим комітетом Московської районної в м. Харкові ради 27.10.2009 прийнято рішення про визнання ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 65).

Рішенням загальних зборів мешканців будинку АДРЕСА_1 від 18.02.2009, проведених Органом самоорганізації населення «Будинковий комітет «Вулиця Гвардійців Широнінців, 39-Б», змінено нумерацію кімнат на 254 квартири у вказаному будинку. Вказані обставини встановлені рішенням господарського суду Харківської області від 31.10.2016, яким визнано незаконними дії щодо проведення перенумерації кімнат у вказаному житловому будинку та виготовлення після такої перенумерації технічного паспорту будинку (т. 1, а.с. 44-56).

До ухвалення рішення господарського суду Харківської області від 31.10.2016 про визнання незаконними дій щодо проведення перенумерації кімнат у житловому будинку АДРЕСА_1, його мешканці, а також і ОСОБА_3, звернулись до Московського районного суду м. Харкова з позовом про визнання права власності на займані ними квартири.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.12.2011 за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1, проте рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2016, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 21.12.2016, вказане рішення Московського районного суду м. Харкова від 01.12.2011 в частині визнання права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 скасовано. При цьому судом встановлено, що ОСОБА_3 не був зареєстрований в будинку АДРЕСА_1, у трудових відносинах з Трестом не перебував (т. 1, а.с. 62-64).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Так, у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено судам, що Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Позивач не була стороною оспорюваних договорів , тому ст.216 ЦК України не може бути застосована. Разом з тим, ОСОБА_1 ніколи не була власником спірної квартири, що виключає застосування ст.388 ЦК України.

Право користування спірною квартирою визнано за позивачем рішенням Московського районного суду міста Харкова від 27 січня 2009 року. Вона уклала договір найму і в майбутньому наявні договори купівлі-продажу позбавляють позивача скористатись можливим правом на приватизацію.

Що стосується рішення суду про задоволення позову в іншій частині про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 19.02.2016, то судова колегія виходить з того, що можливі спірні правовідносини позивача і виконкому Московської районної в м. Харкові ради , яким прийнято рішення про визнання ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 65) підлягають регулюванню за нормами ЖК України, а з відповідачем ОСОБА_6 за нормами ЦК України, як з власником житла, що свідчить про порушення прав позивача цим договором.

Тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про визнання недійсним договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, оскільки іншого способу захисту та поновлення речового права позивача на користування спірною квартирою не існує.

На думку колегії суддів суд першої інстанції помилково зазначив в мотивувальній частині рішення про те, що відійшов від правової позиції викладеної в рішеннях судів вищих інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовів власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчиненні після недійсного правочину, оскільки вказана правова позиція стосується саме власників спірного майна і при вирішенні даної справи не має правового значення.

Посилання в апеляційних скаргах на непроживання позивача у спірній квартирі не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки вони не впливають на вирішення справи по суті.

Доводи адвоката ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_1 не є стороною вчиненого правочину та не є заінтересованою особою, оскільки судом визнано лише право користування за позивачем колегією суддів відхиляються, оскільки, враховуючи встановлені обставини викладені в рішенні Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2016 року у ОСОБА_3 відсутні будь-які права на спірну квартиру. У той же час ОСОБА_1 належать речові права на спірну квартиру, а саме право користування квартирою, тому вона мала право на звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не спростовують висновків суду. Посилання на те, що позивач не довела , що зміст правочину 28.08.2015 на момент укладення суперечив приписам ст.203 ЦК України, судова колегія не приймає до уваги, оскільки право власності продавця ОСОБА_3 набуте за рішенням суду, було скасоване, а скасоване судове рішення не створює правових наслідків.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову в цій частині.

Враховуючи те, що позивач не відмовлялася від права користування спірною квартирою, рішення Московського районного суду м. Харкова від 27.01.2009 року, яким за ОСОБА_1 визнано право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - не оскаржувалось відповідачами та не було скасоване, рішення Московського районного суду м. Харкова від 01.12.2011 в частині визнання права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 скасовано - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири, укладених 28.08.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та 19.02.2016 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_6 та представника ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 05 листопада 2018 року в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу - залишити без змін, в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 рішення суду в апеляційному порядку не переглядалося.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 29 березня 2019 року