Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 584/737/16-ц

провадження № 61-27665св18

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Путивльська міська рада Путивльського району Сумської області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 19 липня 2017 року у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Семеній Л. І., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року Путивльська міська рада Путивльського району Сумської області(далі -Путивльська міська рада) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути збитки у вигляді неотриманих доходів (орендної плати) у розмірі 43 779, 98 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі договору-купівлі продажу від 01 лютого 2007 року відповідач набув у приватну власність одноповерхову нежитлову будівлю, розташовану по АДРЕСА_1 . За умовами цього договору відповідач зобов`язався укласти з Путивльською міською радою договір оренди земельної ділянки, на якій знаходився придбаний ним об`єкт нерухомості.

Однак, до цього часу відповідач право оренди земельної ділянки не оформив та користується земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, внаслідок чого Путивльській міській раді заподіяні збитки у вигляді неодержаного доходу за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 19 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з Путивльської міської ради на користь ОСОБА_1 275, 60 грн судового збору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із наявністю чинного договору оренди землі з попереднім власником відповідач не мав можливості укласти договір оренди спірної земельної ділянки в установленому законом порядку, а тому відсутня його вина у заподіянні позивачу збитків.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 19 липня 2017 року рішення Путивльського районного суду Сумської області від 19 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Путивльської міської ради завдані збитки у розмірі 43 779, 98 грн та судові витрати в сумі 1 378, 00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1 515, 80 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення місцевого суду про відмову у задоволенні позову та ухвалюючи нове про його задоволення, апеляційний суд виходив з того, що з моменту оформлення права власності на нежитлове приміщення відповідач фактично користується спірною земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, договір оренди вказаної земельної ділянки не уклав, орендної плати за договором не сплачував. Бездіяльність відповідача щодо вжиття передбачених законом заходів зі своєчасного оформлення права користування земельною ділянкою призвела до неодержання позивачем доходів у вигляді орендної плати, а тому є підстави для задоволення позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Сумської області від 19 липня 2017 року та залишити в силі рішення Путивльського районного суду Сумської області від 19 квітня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що виникнення у нього обов`язків, які пов`язані із фактом придбання ним у третьої особи нерухомого майна, яке знаходиться на спірній земельній ділянці комунальної власності, не породжує автоматично прав у позивача, оскільки підставою для сплати ним коштів позивачу може бути лише певний правочин, який в даному випадку між ними не укладався, а тому висновок апеляційного суду про задоволення позову є помилковим та незаконним.

Водночас суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, посилаючись на те, що в його діях відсутній склад цивільного правопорушення, що є достатньою підставою для твердження про безпідставність заявлених до відповідача вимог про стягнення шкоди.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали з Путивльського районного суду Сумської області від 19 квітня 2017 року.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 травня 2018 року справу № 584/737/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Від третьої особи ОСОБА_2 надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких вона просить залишити її без задоволення, а рішення Апеляційного суду Сумської області від 19 липня 2017 року без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що на підставі договору-купівлі продажу нежитлової будівлі на аукціоні від 08 листопада 2005 року ОСОБА_2 придбала нежитлову одноповерхову цегляну будівлю під літ. «Б-1», загальною площею 86, 8 кв.м, сарай під літ. «Ж», вбиральню цегляну будівлю під літ. «У», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці Путивльської міської ради.

01 травня 2006 року між Путивльською міською радою та ОСОБА_2 укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого останній було передано в строкове платне користування земельну ділянку для комерційного використання, загальною площею 0, 0552 га, яка знаходиться в комунальній власності Путивльської міської ради. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 50 відсотків нормативної грошової оцінки землі, що становить 3 848, 55 грн на рік. Договір укладено строком на 15 років.

За договором купівлі-продажу від 01 лютого 2007 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 вищезазначене нежитлове приміщення АДРЕСА_1.

Згідно з пунктом 11 зазначеного договору купівлі-продажу відповідачу було роз`яснено обов`язок укласти договір оренди земельної ділянки з Путивльською міською радою.

Однак, договір оренди земельної ділянки ОСОБА_1 не уклав, орендної плати за користування земельною ділянкою не сплачував.

Відповідно до акту № 3 щодо визначення та відшкодування збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам від 26 квітня 2016 року, розмір завданих власнику землі збитків за період з 02 лютого 2007 року по 01 жовтня 2015 року становить 106 035, 49 грн та визначений відповідно до ставки орендної плати для земельних ділянок під некомерційне використання, яка діяла у відповідний період.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Особливості набуття права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду визначені статтею 120 ЗК України та статтею 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Так, згідно з частиною першою, другою статті 377 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення у розмірах, встановлених договором.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Частиною першою статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Статтею 206 ЗК України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положеннями частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Як встановлено апеляційним судом, під час придбання нежитлового приміщення, розташованого на спірній земельній ділянці, відповідачу було роз`яснено обов`язок укласти з позивачем договір оренди земельної ділянки, однак станом на час звернення до суду з позовом у цій справі та розгляду справи судами право користування земельною ділянкою відповідачем не оформлено, у зв`язку з чим апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про порушення відповідачем вищенаведених норм законодавства з огляду на неоформлення ним права користування земельною ділянкою.

Задовольняючи позовні вимоги у цій справі, апеляційний суд виходив з того, що заявлена до стягнення сума є збитками у зв`язку із використанням земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України. Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Водночас предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені, без належних на те правових підстав.

За змістом глави 15 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Відповідно до частини другої статті 120 ЗК України при відчуженні будівель і споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

При цьому згідно зі статтею 125 ЗК України право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту його державної реєстрації.

Проте не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить до висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Водночас, збитки за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та безпідставно набуте майно мають різну правову природу і підпадають під різне нормативно-правове регулювання. Втім на відміну від збитків, для стягнення яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення, а саме таких складових як: шкода, протиправна поведінка її заподіювача, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, а також вина, для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У цій справі апеляційний суд встановив, що відповідач, як власник об`єктів нерухомого майна, користувався земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені, за відсутності оформленого відповідно до вимог чинного законодавства права користування цією земельною ділянкою, не сплачуючи орендну плату.

Отже, відповідач без достатньої правової підстави за рахунок позивача, який є власником земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тобто орендну плату, тому зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17.

Разом з цим апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги про стягнення збитків за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, які полягають у неотриманні доходу у вигляді орендної плати, дослідив надані позивачем докази на підтвердження розміру збитків, перевірив розрахунок та дійшов висновку про його обґрунтованість та наявність підстав для стягнення з відповідача збитків за період з 25 травня 2013 року по 01 жовтня 2015 року у розмірі 43 779, 98 грн.

Враховуючи, що апеляційним судом досліджені надані учасниками справи докази, надано їм належну оцінку, однак помилково застосовано до спірних правовідносин норми, які регулюють стягнення збитків у вигляді неодержаної орендної плати за земельну ділянку у вказаний період, колегія суддів доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 43 777, 98 грн як безпідставно отриманого майна з мотивів, викладених у цій постанові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що всі істотні обставини справи апеляційним судом встановлені, однак спірні правовідносини кваліфіковані помилково, що не призвело до безпідставного стягнення з відповідача грошових коштів, колегія суддів вважає за необхідне змінити мотивувальну та резолютивну частини рішення суду апеляційної інстанції, виклавши абзац четвертий резолютивної частини рішення в іншій редакції, виключивши з нього посилання на правову природу коштів, що підлягають стягненню з відповідача.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв`язку із частковою зміною мотивувальної та резолютивної частин судового рішення, що не має наслідком фактичну зміну результатів вирішення позовних вимог, підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 19 липня 2017 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови та виклавши абзац четвертий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області 43 779, 98 грн та судові витрати в сумі 1 378, 00 грн.

В іншій частині рішенняАпеляційного суду Сумської області від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов

СуддіВ. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов