Справа № 202/986/18
Провадж.2/202/202/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 березня 2019 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Бєльченко Л.А.,

при секретарі Шишляннікові О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та додаткових угод до нього,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з цим позовом до відповідача, зазначаючи, що 04.06.2007 року між ОСОБА_1 на ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № DN/536. Відповідно до умов вказаного ОСОБА_3 зобовязався надати їй, ОСОБА_1 кредит у розмірі 27 000,00 доларів США, що еквівалентно 136 350,00 грн. за курсом НБУ на день укладення договору. У вказаному договорі зазначено, що він діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобовязань сторонами за ОСОБА_3 (п. 7.1). Згідно з п. 4.1 ОСОБА_3 процентна ставка встановлюється у розмірі 16% річних. В забезпечення виконання ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 04.06.2007 року був укладений договір поруки № DN/536-2. 04.06.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Додаток № 1 «Графік погашення кредиту, відсотків і винагороди» до кредитного договору, який є його невідємною частиною. Позивачі зазначили, що вважають договір про надання споживчого кредиту таким, що не відповідає чинному законодавству України, є несправедливим та повинен бути визнаний недійсним з наступних підстав. По-перше, оскільки вказаний договір є договором споживчого кредиту, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення договору) перед укладенням договору кредитодавець повинен був повідомити її у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на

страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Однак перед підписанням кредитного договору вона, ОСОБА_1, не отримувала інформаційного листа відповідно до вимог чинного законодавства. По-друге, в порушення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» укладений Договір не містить жодних положень щодо зменшення процентної ставки у разі інфляційних процесів. Станом на час подання позову курс гривні до долару США становить 27 грн. 15 коп. за 1 долар, тоді як договір укладався за курсом 5 грн. 05 коп. за 1 долар. Таким чином, п. 9.2 ОСОБА_3 за умови відсутності дзеркальної норми, яка б захищала права позивача у разі інфляції, є несправедливим по відношенню до споживача. Оскільки проценти входять до ціни позову, позивачі вважають, що ціна договору несправедлива.

З огляду на зазначене, позивачі вважають, що в момент підписання ОСОБА_3 між сторонами позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки. Тому волевиявлення позивача ОСОБА_1 на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, зазначених у кредитному договорі, суперечили її волевиявленню на його укладення саме на таких умовах. Позивачі зазначили, що ОСОБА_3 приховав від позичальника повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

У зв'язку з викладеним, позивачі просили суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № DN/536 від 04.06.2007 року та додаткові угоди № 1,2 до вказаного договору.

Під час розгляду справи за клопотанням представника позивача ОСОБА_1, ОСОБА_4, ухвалою суду від 20.06.2018 року була призначена судово-економічна експертиза з метою визначення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту (а.с.35). У звёязку з нездійсненням оплати позивачем за проведення експертизи, матеріали справи повернуті на адресу суду експертною установою 11.10.2018 року, ухвалою суду від 12.10.2018 року провадження у справі поновлено (а.с. 50).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, ОСОБА_4, підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, надіслав клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 33).

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти позову, зазначаючи, що позивачами пропущено встановлений законом трирічний строк позовної давності, оскільки кредитний договір, котрий є предметом спору по справі, був укладений 04.06.2007 року, а з цим позовом до суду позивачі звернулися лише 27.02.2018 року, тобто після спливу більш ніж 10 років після укладення кредитного договору. У зв'язку з викладеним, представник відповідача просив суд застосувати до вимог позивачів строк позовної давності. Також представник відповідача указав, що доводи позивачів про те, що вони не отримали інформацію про умови кредитування не відповідають дійсності. Перед початком укладання договору позивачі були ознайомлені з його умовами і підписали його, виразивши своє волевиявлення. Чинне законодавство про захист прав споживачів не зобовязує повідомляти споживача у письмовому вигляді про ознайомлення його з умовами кредитування. Постанова Правління Національного Банку України від 10.05.2007 року, якою затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, на яку посилається позивач, набрала законної сили 05.06.2007 року, тоді як кредитний договір укладений 04.06.2007 року. Позивачами не доведено, що ОСОБА_3 під час укладання кредитного договору № DN/536 від 04.06.2007 року ввів позивача ОСОБА_1 в оману. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.06.2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № DN/536, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 27 000,00 доларів США (а.с. 59-64).

Відповідно до Додатку № 1 від 04.06.2007 року до кредитного договору сторонами ОСОБА_3 погоджено графік погашення кредиту і відсотків за користування кредитом (а.с. 65-66).

04.06.2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір поруки № DN/536-2, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання обовязків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів,нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені,та інших платежів, відшкодування збитків (а.с.11 зв. стор.).

Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 1.1 ОСОБА_3 у рамках програми мікрокредитування, при наявності вільних коштів, ОСОБА_3 зобовязується надати позичальникові кредит у межах суми, зазначеної в п. 1.2 даного ОСОБА_3, на термін і на умовах, передбачених у даному ОСОБА_3, а позичальник зобовязується повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановлені даним ОСОБА_3 терміни, а також виконати інші зобовязання згідно з цим ОСОБА_3 у повному обсязі. Сума кредиту 27 000,00 доларів США (п. 1.2). Термін повернення кредиту, відсотків і винагороди відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, але не пізніше 05.06.2012 року (п. 1.3). Кредит надається на наступні цілі: придбання мікроавтобусу (п. 1.4).

Згідно з п.2.2.2. Кредитного договору позичальник зобовязався сплачувати Банку відсотки за користування кредитом відповідно до п.п. 2.3.1, 2.3.2, 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.11, 4.12 ОСОБА_3.

Відповідно до п. 4.3 ОСОБА_3 при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.3, 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1. 4.11 даного ОСОБА_3, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом із нарахованими відсотками.

Згідно з частиною пятою цієї статті із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Частиною шостою статті 11 Закону визначено, що споживач протягом чотирнадцяти календарних днів має право відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту, одночасно повернувши кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно договору.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.

У договорах за участі фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), вимог, встановлених частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третью, пятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Позивач ОСОБА_1 оскаржує кредитний договір з тих підстав, що вона не була проінформована про умови кредитування, чим була введена в оману. Її волевиявлення на укладання кредитного договору на умовах, зазначених в цьому договорі, не було; умови договору з нею не узгоджувались.

Частиною першою статті 230 ЦК України визначено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Під час розгляду справи в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 до весни 2009 року виконувала умови кредитного договору. Рішеннями Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.11.2011року, від 14.09.2012 року, від 14.03.2016 року з позивачів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягувалась заборгованість за спірним кредитним договором. Із змісту рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2016 року видно, що ОСОБА_1 визнавала, що в неї є заборгованість за кредитним договором, яка виникла через матеріальні труднощі.

Відповідно до положень статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини,які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин і відповідних їм правовідносин, суд вважає, що позивачами не доведено, що ОСОБА_1, укладаючи кредитний договір № DN/536 від 04.06.2007 року діяла під впливом обману з боку ПАТ КБ «ПриватБанк».

Не доведено позивачами, що під час укладання договору ОСОБА_1 не була ознайомлена з його умовами. Закон України «Про захист прав споживачів» не зобовязує у письмовому вигляді повідомляти кредитора про умови договору. А Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Національного Банку України від 10.05.2007 року , набрали законної сили 05.06.2007року, тоді як кредитний договір укладений 04.05.2007 року.

Тож, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору № DN/536 від 04.06.2007 року.

Так само суд не вбачає підстав для визнання недійсним додатку № 1 до кредитного договору, яким є графік погашення кредиту, відсотків і винагороди, котрий сам по собі не є правочином, і додатку № 2, яким є договір поруки № DN/536-2 від 04.06.2007 року, укладений між ОСОБА_2 і Банком, підстав для визнання якого взагалі позивачем ОСОБА_2 не зазначено.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною 1 статті 260 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як встановлено судом, кредитний договір № DN/536 був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 04.06.2007 року, а з цим позовом до суду остання звернулася лише 27.02.2018 року.

Проте суд не приймає до уваги заяву представника відповідача щодо застосування строку позовної давності, оскільки є самостійні підстави для відмови позивачам у позові у звязку з його необґрунтованістю і безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та додаткових угод до нього відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення через суд першої інстанції.

Суддя Бєльченко Л.А.