КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/758/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Корнієнко С.В.

Унікальний №362/3049/18 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2018 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області Грабця Ігоря Несторовича в інтересах держави, в особі територіальної громади села Іванковичі Васильківського району (в особі Іванковичівської сільської ради) до Іванковичівської сільської ради Васильківського району, ОСОБА_2, ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними рішень та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року перший заступник прокурора Київської області Грабець І.Н. звернувся до суду з позовом в інтересах держави, в особі територіальної громади села Іванковичі Васильківського району (в особі Іванковичівської сільської ради) до Іванковичівської сільської ради Васильківського району, ОСОБА_2, ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними рішень та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.

Просив визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з позовом та поновити його; визнати недійсним рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району від 30 вересня 2004 року про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_5, ОСОБА_3 (в частині 0,750 га - для ведення особистого селянського господарства) та ОСОБА_6; витребувати на користь територіальної громади с. Іванковичі в особі Іванковичівської сільської ради з чужого незаконного володіння: ОСОБА_1 - земельні ділянки площею 0,25 га з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,749 га з кадастровим номером НОМЕР_2, площею 0,25 га з кадастровим номером НОМЕР_3, площею 0,749 га з кадастровим номером НОМЕР_4; ОСОБА_2 - площею 0,749 га з кадастровим номером НОМЕР_5, які розташовані на території с. Іванковичі Васильківського району та загальна вартість яких складає 1 467 979,26 грн.; стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області судовий збір.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2018 року було відкрито провадження у справі в загальному порядку.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1, 19 вересня 2018 року подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального та матеріального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилався на те, що основним предметом позову є визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування.

За правилами загальної підсудності позови до фізичних осіб пред'являються за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування цієї особи.

Апелянт як відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, що територіально відноситься до Голосіївського району міста Києва.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, що територіально відноситься до підсудності Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області.

Окрім того апелянт наполягав, що судом першої інтонації окрім підсудності було порушено предметну та суб'єктну юрисдикцію.

Земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності, належать до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

В судовому засіданні прокурор проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, були належним чином повідомлені про дату, час, і місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, присутнього учасника справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Відкриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява подана з додержанням вимог ст.ст. 175-177 ЦПК України, віднесена до предметної, суб'єктної, інстанційної та територіальної юрисдикції суду.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає вимогам процесуального законодавства та наявним в матеріалах справи доказам, з огляду на наступне.

Так, відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Відповідно до ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Тлумачення ч. 1 ст. 30 ЦПК свідчить, що правила виключної підсудності застосовуються до будь-яких позовів: пов'язаних з правом особи на нерухоме майно (виникненням, зміною, припиненням); про недійсність договорів щодо такого майна та застосування наслідків недійсності договору; з приводу невиконання умов договору, предметом якого є нерухоме майно; про визначення додаткового строку для прийняття спадщини (якщо в складі спадщини є нерухоме майно).

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 41, 42 постанови від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна (ч. 1 ст. 30 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов'язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об'єктом якого є нерухоме майно тощо.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що основною підставою позову є перехід права власності на об'єкт нерухомого майна - земельну ділянку розташовану на території села Іванковичі Васильківського району Київської області.

В справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року Європейський суд з прав людини зазначав, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про можливість відкриття провадження у справі за правилами виключної підсудності.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Всі інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції в не спростовують. При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (справа Гарсіа Руїз проти Іспанії).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги - безпідставними.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 лютого 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль