Справа № 433/219/15-ц
Провадження № 22-ц/810/382/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Єрмакова Ю.В., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1, відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 23 червня 2015 року, ухваленого Троїцьким районним судом у складі: судді Суського О.І. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку спільного майна,

в с т а н о в и в:

У січні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 07 квітня 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. За період шлюбу вони набули у власність житловий будинок АДРЕСА_1, а також земельну ділянку, на якій розташований вказаний будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами. Вказане нерухоме майно було зареєстровано на відповідача. Позивач за період шлюбу приймав участь у придбанні та утриманні вказаного нерухомого майна.

В порядку поділу спільного майна подружжя позивач просив визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 та Ѕ частку земельної ділянки за вказаною адресою із розташованими на неї спорудами, що розташовані за вищевказаною адресою.

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 23 червня 2015 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, вважає рішення таким, що вирішено при неповному з'ясуванні обставин справи, тому просить рішення скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Доводами апеляційної скарги є те, що позивачем не надано жодного належного доказу щодо прийняття участі у придбанні спірного майна та його утримання, а твердження позивача, що він приймав участь у придбанні та утриманні спірного нерухомого майна, суперечать дійсності тому, що придбання та утримання спірного нерухомого майна здійснювалося за особисті грошові кошти відповідача.

04 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 та відповідач - ОСОБА_2 звернулись до суду апеляційної інстанції з заявою про затвердження мирової угоди, згідно якої сторони домовилися, що відповідно до укладеної ними мирової угоди сторони визнали поділити спільне майно наступним чином:

1. рухоме майно автомобіль марка DACIA модель LOGAN LSDAGH, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузова VIN-НОМЕР_2, визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1.

2. житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 80,2 кв. м, житловою площею 50,2 кв.м, визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2.

3. сторони дійшли згоди, що не мають будь - яких претензій матеріального характеру одна до іншої.

Сторони просили постановити ухвалу про затвердження мирової угоди та закрити провадження у справі.

Ухвалою суду від 22 січня 2019 року відмовлено у затвердженні мирової угоди між сторонами.

У судове засідання, призначене на 05 лютого 2019 року, відповідач не з'явився, від нього надійшла заява про відмову від позову, наслідки відмови від позову, передбачені ч. 1 ст. 206, ст. 373 ЦПК України, йому відомі та зрозумілі.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 просила задовольнити заяву позивача.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України (в редакції закону №1618-1У від 18.03.2004 року, що діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року), справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, колегія суддів вважає заяву позивача такою, що підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 373 ЦПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідача - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши це у заяві по суті справи, або в окремій письмовій заяві.

Згідно ч. 2 ст. 373 ЦПК України, якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України передбачено підставою закриття провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Встановлено, що ОСОБА_1 скористався своїми правами, передбаченими положеннями ч. 1 ст. 206, п. 4 ч. 1 ст. 255, 373 ЦПК України, як позивача, звернувшись до Луганського апеляційного суду з заявою про відмову від позову.

Колегія суддів пересвідчилася у дійсному волевиявленні позивача, який 05 лютого 2019 року звернувся до суду (на службовий номер телефону) із телефонограмою з мобільного номеру та підтвердив свою відмову від позову, наслідки такої відмови йому зрозумілі та ясні.

Також колегія суддів бере до уваги аналогічну практику Верховного Суду, зокрема в ухвалі від 27 грудня 2018 року у справі № 623/317/17-ц.

Враховуючи вищенаведене, заяву ОСОБА_1 про відмову від позову слід задовольнити та прийняти у нього відмову від позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку спільного майна.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 23 червня 2015 року слід визнати нечинним та провадження у справі закрити.

Керуючись ст.ст. 206, 373 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Прийняти відмову від позову ОСОБА_1.

Визнати нечинним рішення Троїцького районного суду Луганської області від 23 червня 2015 року.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку спільного майна.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Дата складення повного тексту ухвали - 08 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: