ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Чубіна А.В.

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо збагачувальний комбінат»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 жовтня 2019 року, яке постановлено суддею Камбул М.О. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 08 жовтня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ПівнГЗК») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 250 380 грн. у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 08 липня 2013 року позивачу було первинно встановлено 60% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності. При наступному переогляді висновком МСЕК від 17 липня 2014 року позивачу повторно встановлено 60% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 76 000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб, та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 768,40 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції та стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі, визначеному в позовній заяві, а саме 250 380 грн., посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, зокрема, судом не враховано, що позивач внаслідок професійного захворювання втратив 60% професійної працездатності, у зв`язку з чим змушений постійно лікуватись та проходити чисельні огляди МСЕК.

На думку представника позивача, судом не повністю враховано, що внаслідок отриманого професійного захворювання, позивач позбавлений можливості в повній мірі реалізовувати свої звички та бажання, оскільки останнього постійно турбує сильний біль в суглобах, у зв`язку з чим позивач відчуває складнощі при пересуванні в просторі, відчуває сильний фізичний біль та глибокі моральні страждання, пов`язані з неможливістю повноцінно працювати в молодому віці фінансово допомагати своїй сім`ї, необхідністю проходити постійні курси лікування, огляди ОСОБА_3 . Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному станах позивача, який в тому числі немає можливості приділяти належної уваги своїй родині.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи належним чином, завчасно, повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з`явились, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 з 07 серпня 1979 року по 13 листопада 1988 року працював на посаді машиніста локомотиву, з 14 листопада 1988 року по 09 квітня 1991 року машиністом інструктором локомотивних бригад по вивозу руди, пород з кар`єру, з 10 квітня 1991 року по 05 січня 2010 року машиністом локомотива, з 05 січня 2010 року по 12 липня 2013 року машиністом інструктором локомотивних бригад служби рухомого складу цеху залізничного транспорту на ВАТ «ПівнГЗК», правонаступником якого є ПАТ «ПівнГЗК». 02 лютого 2016 року звільнений у зв`язку з виявленою невідповідністю виконувати роботу за станом здоров`я (а.с. 38-49).

Відповідно до п. 16 Акту Форми П-4 про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, вбачається, що професійне захворювання у позивача виникло за обставин праці на підприємстві відповідача, де він виконував роботи з керування локомотивом. При цьому внаслідок важких режимів експлуатації локомотивів, підпадав під вплив підвищених параметрів виробничої загальної транспортно технологічної вібрації (а.с. 17).

Згідно п.17 Акту, причиною виникнення професійного захворювання у позивача є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу (а.с. 17).

Висновком МСЕК від 08 липня 2013 року позивачу було первинно встановлено 60% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності (а.с. 8-9).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 17 липня 2014 року позивачу повторно встановлено 60% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності (а.с. 10-14).

Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків і пов`язане з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. 153 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди, однак не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Однак, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд не в повній мірі врахував роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, не в повній мірі враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров`я потерпілого, який погіршується, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Як вбачається з матеріалів справи, працюючи в умовах впливу шкідливих факторів 30 років і 4 місяця, позивач втратив 60% професійної працездатності, внаслідок отриманих професійних захворювань він постійно відчуває біль та страждання, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування, що порушує його нормальні життєві зв`язки. На даний час самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у його житті є безстроковими, усвідомлення чого завдає позивачу душевного болю та страждань.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, тривалість його праці на підприємстві відповідача ПрАТ «ПівнГЗК», відсоток втрати професійної працездатності за двома профзахворюваннями, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з ПрАТ «ПівнГЗК» збільшивши його з 76 000 гривень до 90 000 гривень.

У зв`язку із збільшенням розміру стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди підлягає збільшенню стягнутий судом першої інстанції розмір судового збору, з огляду на наступне.

Згідно положення, закріпленого в п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, справа № 761/11472/15-ц.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо збагачувальний комбінат»і збільшити його з 768,40 гривень до 900 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, рішення суду - зміні в частині розміру моральної шкоди, та збільшення його з 76 000 грн. до 90 000 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 жовтня 2019 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмір з 76 000 грн. до 90 000 (дев`яносто тисяч) грн.

Рішення суду змінити, збільшивши розмір стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо збагачувальний комбінат»на користь держави судового збору з 768 гривень 40 копійок до 900 (дев`ятсот) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: