Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 523/13088/17

провадження № 61-45478св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом)- ОСОБА_2 ,

третя особа - орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2018 року у складі судді Малиновського О. М. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 04 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Калараша А. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дітей.

Позов мотивовано тим, що 26 грудня 2002 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. У шлюбі у них народились діти: ОСОБА_1 , 2005 року народження, та ОСОБА_3 , 2008 року народження, які проживають разом з нею. Зазначала, що вони з відповідачем не проживають разом, не мають шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства. Діти проживають разом з нею.

Вказувала на те, що ОСОБА_2 не надає їй матеріальної допомоги.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути аліменти з ОСОБА_2 на її користь на утримання дітей, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 2 500 грн на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіку та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дітей разом з ним, посилаючись на ті обставини, що ОСОБА_1 не має стабільного доходу, проживає у квартирі, яка не облаштована усім необхідним для розвитку дітей та не приділяє дітям достатньо уваги. Крім того, старший син бажає проживати разом з ним.

Протокольною ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2017 року зустрічний позов ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно, у розмірі по 1 тис. грн на кожну дитину до досягнення ними повноліття, починаючи з 19 вересня 2017 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У частині стягнення аліментів допущено негайне виконання рішення суду у межах платежу за один місяць.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , стягуючи з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей аліменти у розмірі по 1 тис. грн на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття, починаючи з 19 вересня 2017 року, суд першої інстанції виходив із встановленого законом мінімального прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівності обов`язків батьків у вихованні дітей, наявності у відповідача постійного заробітку, відсутності на його утриманні інших дітей та непрацездатних осіб, стану здоров`я відповідача, прийнявши до уваги, що діти у вихідні дні та під час канікул проживають разом з батьком, який приймає участь у додаткових витратах на дітей.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визначення місця проживання дітей разом з ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що малолітні діти проживають разом з матір`ю, якою створені всі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку дітей. Одне лише бажання старшої дитини на проживання з батьком не може бути безумовною підставою для зміни їх місця проживання. При розгляді справи не встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір`ю, та такі обставини не доведені належними та допустимими доказами з боку ОСОБА_2 . Не встановлено судом і зловживання ОСОБА_1 спиртними напоями або наркотичними засобами, або її аморальної поведінки, що може зашкодити розвиткові дітей. Зміна місця проживання дітей у значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, при таких обставинах не буде вважатися необхідним втручанням у демократичному суспільстві.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 04 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже потім права батьків. Вирішуючи справу, суд першої інстанції вірно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, повно встановив обставини справи та об`єктивно дослідив подані сторонами докази, і правильно застосувавши норми Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та СК України, з наданням першочергової важливості основним та найвищим інтересам дитини, набув обґрунтованого висновку про відсутність підстав для зміни місця проживання дітей, які проживають з матір`ю, і визначення їх місця проживання разом із батьком. Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив про законність вимог позивача щодо стягнення аліментів, загальний розмір яких у 2 тис. грн не перевищує допустиму та розумну частку від дійсного щомісячного доходу батька.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати указані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, його зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій є необґрунтованими, не підтверджуються матеріалами справи та поясненнями сторін, свідків та самих дітей: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . У своїх поясненнях діти вказували на те, що мама приділяє їм мало уваги, приходить до дому пізно, оскільки часто засиджується із своїми знайомими та подругами, у зв`язку з чим діти досить часто залишаються голодними і не доглянутими, через що вони запізнюються до школи та пропускають уроки. Вказував на те, що діти фактично знаходяться на його утриманні, але проживають з позивачем, яка вимагає від нього аліменти лише на свої особисті потреби. Також, згідно висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, який необґрунтовано не прийнято судами першої та апеляційної інстанцій до уваги, ним створені кращі умови для проживання, навчання, відпочинку та розвитку дітей, ніж позивачем.Крім того, судом першої інстанції не було зазначено в оскаржуваному рішенні тієї суттєвої обставини, що майже увесь свій дохід позивач витрачає на оренду квартири, де вона проживає разом з дітьми. У зв`язку з цим він вважав, що висновок суду першої інстанції про створення ОСОБА_1 усіх необхідних умов для проживання, виховання та розвитку дітей, є необґрунтованим та не відповідає дійсності. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у вказаній справі, суд апеляційної інстанції обмежився висновком про відсутність виняткових обставин для розлучення малолітніх дітей з матір`ю.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано із Суворовського районного суду м. Одеси зазначену справу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дітей призначено до розгляду.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26 грудня 2002 року, однак проживають окремо у зв`язку з погіршенням сімейних відносин.

Діти проживають разом з матір`ю в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Незважаючи на окреме проживання ОСОБА_1 разом з дітьми від ОСОБА_2 , останній має можливість постійного спілкування з дітьми, які на вихідні та канікули залишаються у батька вдома. При цьому ОСОБА_1 не чинить будь-яких перешкод у вихованні та побаченнях батька з дітьми.

ОСОБА_1 працює медичним представником та у середньому отримує дохід у розмірі 7 тис. грн на місяць. ОСОБА_2 неофіційно працює у приватному підприємстві «Порхал» та у середньому на місяць отримує дохід від 6 тис. до 8 тис. грн.

Зазначені вище обставини сторонами не оспорювались та в силу частини першої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради надав суду висновок від 04 січня 2018 року № 01-05-3/504вх, яким визнано за доцільне визначити місце проживання дітей разом з їх батьком.

Опитаний у судовому засіданні малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пояснив, що він проживає з матір`ю та бажає і далі проживати з нею. У той же час ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначив, що він з понеділка по п`ятницю проживає з матір`ю, а у вихідні дні проживає у батька, та виявляє намір постійно проживати разом з ним, оскільки він його не сварить на відміну від матері.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

При цьому під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.

Крім того, коли суд бажає вислухати думку дитини аби визначити її побажання щодо проживання з одним із батьків, та при цьому не травмувати психіку дитини та уникнути тиску на неї, суд доручає органам опіки та піклування провести невимушену бесіду з дитиною в домашніх або інших комфортних для неї умовах, та повідомити суд про результати цієї бесіди.

Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до положень статті 12 Конвенції держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України». У пункті 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей (включаючи дитину, якій у грудні 2004 року, коли тривав розгляд справи в суді першої інстанції, було 13 років).

Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, обов`язок подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору законом покладено на орган опіки та піклування, а не на сторону спору.

Проте у справах про визначення місце проживання дитини, суд повинен встановлювати усі обставини, які мають значення та дають підстави визначитись із тим, що буде відповідати найкращим інтересам дитини, не обмежуючись лише обставинами, на які посилаються сторони у своїх вимогах чи запереченнях.

При вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

При цьому захисту прав дитини та перевірки дотримання її прав та найкращих інтересів повинен сприяти не тільки той з батьків, з яким зараз знаходиться дитина, але й правоохоронні та інші державі органи в компетенцію яких входить перевірка інформації щодо дитини, її стану, місцезнаходження тощо.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суди виходили із встановленого законом мінімального прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівності обов`язків батьків у вихованні дітей, наявності у відповідача постійного заробітку, відсутності на його утриманні інших дітей та непрацездатних осіб, стану здоров`я відповідача, взявши до уваги, що діти у вихідні дні та під час канікул проживають разом з батьком, який приймає участь у додаткових витратах на дітей.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визначення місця проживання дітей разом з ОСОБА_2 , суди обґрунтовано виходили з того, що малолітні діти проживають разом з матір`ю, якою створені всі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку дітей. Одне лише бажання старшої дитини на проживання з батьком не може бути безумовною підставою для зміни їх місця проживання. При розгляді справи не встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір`ю, та такі обставини не доведені належними та допустимими доказами зі сторони ОСОБА_2 . Не встановлено судами і зловживання ОСОБА_1 спиртними напоями або наркотичними засобами, або її аморальної поведінки, що може зашкодити розвиткові дітей. Зміна місця проживання дітей у значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, при таких обставинах не буде вважатися необхідним втручанням у демократичному суспільстві.

При цьому суди правильно визнали недостатньо обґрунтованим висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дітей з батьком, з урахуванням усіх наведених конкретних обставин справи про те, що проживання дітей разом один з одним та з матір`ю відповідає якнайкращим інтересам дітей.

Разом із тим, суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір в частині визначення місця проживання дитини, у своїх висновках значною мірою керувалися принципом 6 Декларації прав дитини, при цьому не врахували, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, не є нормативним документом обов`язкового характеру у правовій системі України, у той час як Конвенція про права дитини в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими), ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України. Зазначене не виплинуло на правильність висновків судів попередніх інстанцій, тому підстав для їх скасування чи зміни немає.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом пояснень, зокрема, старшого сина, який хоче проживати у батька, та свідків висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направленні на переоцінку доказів, яким судами надано об`єктивну оцінку з урахуванням обставин, встановлених у судовому засіданні, та виходячи з найвищих інтересів дітей.

Крім того, Верховний Суд також виходив із того, що згідно з частиною третьою статті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою, а, отже, старший син сторін ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який висловив бажання проживати разом із батьком, не позбавлений законної можливості, з урахуванням його віку, визначити самостійно своє місце проживання у будь-кого з батьків.

Посилання касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій турботи про дітей зі сторони батька, є безпідставними, оскільки встановлено, що вихідні дні діти безперешкодно проводять разом з батьком, залишаючись разом з ним. Тобто, суди виходили з того, що при таких обставинах у ОСОБА_2 відсутні перешкоди у вихованні та утриманні дітей без зміни їх місця проживання.

Доводи касаційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваних судових рішень, неповне з`ясування судами обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права при ухвалені судових рішень не знайшли свого підтвердження і спростовуються належними та допустимими доказами у справі.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 04 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді:О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович