Ухвала

01 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 710/773/18

провадження № 61-4979ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 21 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Шполянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Черкаській області про визнання бездіяльності органу державної влади незаконною, відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати незаконною бездіяльність державного виконавця Шполянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Черкаській області щодо не направлення до Державної прикордонної служби України копії постанови від 04 січня 2013 року про закінчення виконавчого провадження № 34150940, стягнути з відповідача майнову шкоду у розмірі 32 722,93 грн та моральну шкоду у розмірі 30 000 грн, завдану протиправною бездіяльністю, шляхом списання коштів з рахунків Шполянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Черкаській області, а в разі відсутності у Шполянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Черкаській області відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 18 грудня 2017 року нею було укладено з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 два договори на туристичне обслуговування щодо сімейної подорожі до Єгипту в період з 29 січня 2018 року по 05 лютого 2018 року. В одному договорі були зазначені вона та її двоє дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в іншому договорі - її чоловік ОСОБА_5 та син ОСОБА_6. 19, 21 та 22 грудня 2017 року згідно з чотирма квитанціями до прибуткових касових ордерів нею були оплачені туристичні послуги на загальну суму 32 722,93 грн. Проте 29 січня 2018 року рішенням службової особи Державної прикордонної служби їй було відмовлено у перетинанні державного кордону у зв'язку з наявністю обмеження у праві виїзду за кордон згідно з ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 18 грудня 2009 року, через що вся її сім'я не поїхала до Єгипту, а гроші, сплачені за договорами на туристичне обслуговування, втрачені. Згідно з наявними відомостями про виконавче провадження воно було відкрите 04 вересня 2012 року та закінчене 04 січня 2013 року у зв'язку з повним фактичним виконанням рішення. У разі виконання боржником зобов'язань, покладених на нього рішенням, державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, копія якої підлягає обов'язковому направленню до адміністрації Державної прикордонної служби для своєчасного зняття особи (боржника) з контролю. Разом з тим орган державної виконавчої служби не виконав свого прямого обов'язку та допустив порушення її права на вільний виїзд за межі України, чим завдав їй майнової та моральної шкоди.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 27 листопада 2018 року позов задоволено частково. Визнано бездіяльність державного виконавця Шполянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області протиправною. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади, на користь ОСОБА_1 32 722,93 грн завданої майнової шкоди та 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями Шполянського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. Стягнуто з Шполянського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 4 109,60 грн.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 21 лютого 2019 року апеляційну скаргу Шполянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області задоволено частково, рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 27 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

07 березня 2019 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просила скасувати постанову Апеляційного суду Черкаської області від 21 лютого 2019 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921 грн.

Предметом спору у даній справі є відшкодування майнової шкоди в розмірі 32 722,93 грн та моральної шкоди в розмірі 30 000 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Тобто в указаній частині справа № 710/773/18 є малозначною в силу вимог закону.

Також предметом позову в цій справі є вимоги про визнання незаконною бездіяльності державного виконавця Шполянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Черкаській області щодо не направлення до Державної прикордонної служби України копії постанови від 04 січня 2013 року про закінчення виконавчого провадження № 34150940.

Справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких рішення судів першої та апеляційної інстанцій у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах заявником не наведено і доказів на їх підтвердження не надано. Доводи заявника полягають у його незгоді з оцінкою судом встановлених обставин, що не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Доводи касаційної скарги не свідчать і про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 21 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Шполянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Черкаській області про визнання бездіяльності органу державної влади незаконною, відшкодування майнової та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук