Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 755/2110/16-ц

провадження № 61-29507св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року у складі судді Гончарука В. П. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання договорів дарування недійсними. З урахуванням уточнених вимог просила суд визнати недійсними з дати укладення та скасувати відповідні реєстраційні записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо укладених між відповідачами ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) договорів дарування об`єктів нерухомого майна, а саме: 1) договір дарування нежитлових приміщень від 07 лютого 2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю. В., зареєстрований в реєстрі за № 241, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - нежитлові приміщення площею 125,5 кв. м, що становлять 43/100 частини від груп нежитлових приміщень з номерів 1-10, (група приміщень № 68), номерів 1-3 (група приміщень № 69) (літ. А) загальною площею 292,00 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) договір дарування нежитлового приміщення від 07 лютого 2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю. В., зареєстрований в реєстрі за № 242, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - нежитлове приміщення № 5 (літ. Б) загальною площею 80 кв. м, що становить 11/100 частин від нежитлових будівель (літ. А, Б, В), загальною площею 761,70 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; 3) договір дарування нежитлового приміщення від 08 лютого 2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю. В., зареєстрований в реєстрі за № 254, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - нежитлове приміщення № 1А загальною площею 159,30 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ; 4) договір дарування квартири від 08 лютого 2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю. В., зареєстрований в реєстрі за № 256, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - квартира АДРЕСА_4 ; 5) договір дарування гаражного боксу від 11 лютого 2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю. В., зареєстрований в реєстрі за № 267, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - гаражний бокс № 55 загальною площею 65,40 кв. м, що розташований в ГБК «Метрополітеновець-2» в АДРЕСА_5 ; 6) договір дарування садового будинку від 12 лютого 2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю. В., зареєстрований в реєстрі за № 282, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - садовий будинок, загальною площею 286,80 кв. м, житловою площею 110,10 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 ; 7) договір дарування земельної ділянки від 12 лютого 2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю. В., зареєстрований в реєстрі за № 283, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - земельна ділянка кадастровим номером :36:117:0710, що розташована за адресою: АДРЕСА_9 ) договір дарування квартири від 16 вересня 2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю. В., зареєстрований в реєстрі за № 2573, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 - квартира АДРЕСА_8 .

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що оспорювані нею договори дарування укладені між ОСОБА_3 (колишнім її чоловіком) та ОСОБА_2 (його матір`ю) з метою уникнення її колишнім чоловіком сплати аліментів на утримання їх спільних дітей за рішенням суду.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові про визнання договорів дарування недійсними, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зі змісту оспорюваних договорів дарування, укладених між відповідачами, за якими дарувальник ОСОБА_3 та обдарована ОСОБА_2 , яка є матір`ю дарувальника, підтвердили, що ці договори не носять характеру фіктивного та удаваного правочину, їм роз`яснено зміст статей 334, 722 ЦК України, сторони під час укладення спірних правочинів досягли згоди щодо всіх істотних умов договорів, у тому числі дарувальнику було роз`яснено зміст статті 722 ЦК України щодо виникнення права власності на дарунок в обдаровуваного, про що свідчать підписи сторін на договорах дарування. Суди дійшли висновку про те, що юридична природа спірних договорів на момент їх укладення не порушувала прав позивача.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оспорювані правочини суперечать інтересам держави та суспільства, які полягають у забезпеченні належного захисту прав та інтересів неповнолітніх дітей. Суди не врахували правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 27 січня 2016 року (справа № 6-1055цс15), від 06 квітня 2016 року (справа № 6-589цс16), від 10 лютого 2016 року (справа № 6-3005цс15), відповідно до яких правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинено батьками без попереднього дозволу органу опіки та це піклування, та призвело до порушення прав особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, оскільки не допускається зменшення або обмеження прав та інтересів дитини при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти.

Суди також не врахували, що норми Сімейного кодексу України та Житлового кодексу України гарантують право користування дітей житлом одного з батьків, а тому оспорювані правочини порушують право користування спірним майном, оскільки діти мали право на проживання та користування майном їхнього батька; та не зважили, що правочинами обмежуються майнові права дітей на одержання спадщини.

На думку заявника, оспорювані правочини є фіктивними та такими, що суперечать моральним засадам суспільства, оскільки були укладені ОСОБА_3 з метою штучного зменшення розміру аліментів на утримання їх спільних дітей.

У листопаді 2017 року до суду надійшли заперечення на касаційну скаргу від ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в яких вони просили залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.

Заперечення мотивовані тим, що позивач не довела та не спростувала презумпцію правомірності оспорюваних правочинів, а суди навпаки - підтвердили їх повну відповідність нормам чинного законодавства та відсутність під час їх укладення порушення будь-яких прав третіх осіб, у тому числі дітей.

Позивач не навела жодної правової підстави для визнання цих договорів дарування недійсними.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому мають двох дітей: неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на теперішній час повнолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб між сторонами розірвано за актовим записом № 132 від 06 грудня 2009 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 березня 2010 року визнано мирову угоду, укладену 01 березня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , відповідно якої здійснено розподіл майна між подружжям, виділено ОСОБА_3 та визнано за ним право власності на вказане нерухоме майно, яке є предметом оспорюваних договорів дарування.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 березня 2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання двох дітей до їх повноліття у розмірі 1/3 з усіх видів доходу відповідача, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного з дітей.

У період з 07 до 12 лютого 2013 року, а також 19 вересня 2013 року ОСОБА_3 уклав зазначені вище договори дарування належного йому нерухомого майна, які є предметом спору, на користь своєї матері - ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Ознаками договору дарування є його односторонність, реальність та безоплатність, що в своїй сукупності не передбачає виникнення у сторін договору зобов`язальних правовідносин.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина друга статті 719 ЦК України).

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої, шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до статті 10 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_3 як власник майна має право на розпорядження ним. Наявність у ОСОБА_3 обов`язку сплачувати на користь позивача аліменти на утримання дітей не є беззаперечним доказом того, що метою укладення спірних договорів дарування було ухилення ним від сплати аліментів або зменшення їх розміру.

Верховний Суд погоджується з таким висновком. Обов`язок сплати аліментів не є перешкодою для укладення платником аліментів правочинів, спрямованих на відчуження належного йому майна.

Крім того, положення статті 81 СК України та частини третьої статті 181 СК України вказують на необхідність визначення розміру аліментів від частки доходу платника, а перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, не є вичерпним.

Суди встановили, що під час укладення спірних правочинів сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, і ці договори не мають характеру фіктивного та удаваного правочину. Зміст статей 334, 722 ЦК України сторонам роз`яснено. Право власності на майно в обдарованої відповідно до статті 722 ЦК України виникає з моменту прийняття дарунка.

Розглядаючи спір між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що оскаржувані судові рішення не відповідають правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 січня 2016 року (справа № 6-1055цс15), від 06 квітня 2016 року (справа № 6-589цс16), від 10 лютого 2016 року (справа № 6-3005цс15), не заслуговують на увагу, оскільки у цих справах були інші підстави позову про визнання договорів недійсними, спірні правовідносини у них виникли з інших договорів та висновки стосуються інших норм матеріального права, які у цій справі не підлягають застосуванню. Отже, правова природа правовідносин у вказаних справах, які розглядав Верховний Суд України, відмінна від правовідносин, що виникли у цій справі.

У справі встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 березня 2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання двох дітей до їх повноліття у розмірі 1/3 з усіх видів доходу відповідача, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного з дітей, починаючи з 01 лютого 2013 року, тобто з дня пред`явлення позову. Позивач та її представник в указаній справі стверджували, що діти сторін проживають з позивачем і перебувають на повному її утриманні. Отже, зважаючи на це рішення про стягнення аліментів, презюмується, що місцем проживання дітей сторін на час укладення оспорюваних правочинів було місце проживання позивача.

Указане спростовує доводи заявника про те, що оспорюваними правочинами порушено права неповнолітніх дітей на житло і що для укладення правочинів необхідна була згода органів опіки та піклування.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що суди порушили норми процесуального права чи неправильно застосували норми матеріального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Такими, що не заслуговують на увагу, є доводи касаційної скарги про те, що оспорюваними правочинами порушуються права дітей на спадщину, оскільки на час укладення правочинів майно не є предметом спадкування.

Решти доводів касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм матеріального права, до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які надали їм належну оцінку і обґрунтовано їх спростували. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко