КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 754/17409/14-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Грегуль О.В.

24 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Поліщук Н.В., Шахової О.В.,

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 червня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного, треті особи: ОСОБА_2 , Міністерство освіти і науки України про визнання протиправними та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом та з урахуванням збільшених позовних вимог просила визнати протиправним та скасувати наказ Республіканського вищого училища фізичної культури Міністерства освіти і науки України (Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного) від 01.10.2014 № 515/2-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити її на посаді старшого вчителя з боротьби дзюдо Республіканського вищого училища фізичної культури Міністерства освіти і науки України (Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного); стягнути на користь позивача: 249 494 грн. 16 коп. - середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 20 000 грн. - моральної шкоди.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Республіканського вищого училища фізичної культури Міністерства освіти і науки України (Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного) від 01.10.2014 № 515/2-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого вчителя з боротьби дзюдо Республіканського вищого училища фізичної культури Міністерства освіти і науки України (Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного). Стягнуто з Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного на користь ОСОБА_1 249 494 грн. 16 коп. - середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 3 000 грн. - моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного у дохід держави 3 263 грн. 34 коп. - судового збору.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/11238/2019
Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 червня 2019 року допущено негайне виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31.05.2019 у справі № 754/17409/14-ц в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у сумі 3 902 грн. 34 коп.

В апеляційній скарзі Олімпійський коледж імені Івана Піддубного просить основне та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на неповне з`ясування обставин справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що ОСОБА_1 несе відповідальність за організацію навчально-тренувального процесу та зобов`язана вести документацію з питань виконання своїх обов`язків відповідно до посадової інструкції та Положення про спеціалізований навчальний заклад.

Зазначає на ігнорування судом доводів відповідача та ненадання належної оцінки діям позивача щодо повідомлення останній про заборону виїзду учнів до Чечні у зв`язку із збройною агресією РФ проти України та необхідності доведення даної інформації до батьків учнів.

Вказує на неправдиві твердження позивача, що поїздка її учнів на змагання є ініціативою батьків.

Звертає увагу на те, що позивач, окрім вчинення аморального проступку, який полягає у введенні в оману керівництва коледжу та батьків учнів, яких відправила на змагання, також іде мова про відсутність патріотизму, який своїм прикладом покликана була виховувати в учнях.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначила, що доводи відповідача в апеляційній скарзі не відповідають підставам, з яких позивача було звільнено з роботи. Звертає увагу на те, що приймаючи участь у змаганнях, учні не були учасниками навчально-виховного процесу відповідача.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили.

Київським апеляційним судом здійснювалося оголошення про виклик до суду ОСОБА_2 на офіційному веб-порталі судової влади України.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності інших учасників цивільного процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представ6ника позивача перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про визнання протиправним, скасування наказу від 01.10.2014 № 515/2-к «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими.

Що ж до розміру морального відшкодування, то з урахуванням ступеня вини відповідачів, обставин заподіяння моральної шкоди, тривалості страждань та негативних наслідків, які настали для позивача в зв`язку з порушенням його трудових прав, суд вважав, що 3 000 грн. є достатнім розміром.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до наказу РВУФК № 115-к від 09.09.2004, ОСОБА_1 прийнято на посаду вчителя з боротьби дзюдо з 15.09.2004, а наказом відповідача від 01.09.2014 № 73-о позивача призначено на посаду старшого вчителя з дзюдо на 2014-2015 роки.

У період з 20 по 23 вересня 2014 року на території РФ у м. Грозний Чеченської республіки проводився дитячо-юнацький турнір з боротьби дзюдо пам`яті Кадирова.

12.09.2014 позивач звернулася з письмовою доповідною запискою до директора РВУФК ОСОБА_7 , в якій зазначила про проведення вищевказаного турніру та повідомила дату, період і місце його проведення, і просила звільнити від занять та зняти з харчування учнів відділення 11-Д класу: ОСОБА_14 і ОСОБА_8 . У графі доповідної записки: «Зняти з харчування» вказано: «з 17.09», а в графі доповідної записки: «Поставити на харчування» вказано: «на 24.09», в графі доповідної записки: «Витрати по відрядженню учнів за рахунок» вказано: «СК дзюдо «Едельвейс» ім. Кадирова», в графі доповідної записки: «Відповідальність за життя та здоров`я учнів на цей період несуть» вказано: « ОСОБА_1 ».

Відповідно до резолюції директора РВУФК від 12.09.2014 на зазначеній доповідній записці, директором не надано дозволу.

Зазначені в доповідній записці учні взяли участь у вищевказаному турнірі і учнів на турнір супроводжували їхні рідні, а безпосередньо сам позивач цих учнів не супроводжував.

Наказом відповідача від 15.09.2014 у № 153-вд, позивач на період з 16 по 23 вересня 2014 року був відряджений до м. Бухарест для участі в чемпіонаті Європи серед юніорів з дзюдо.

Відповідно до наказу Республіканського вищого училища фізичної культури від 01.10.2014, позивача звільнено з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, а наказом відповідача від 01.10.2014 № 115/1-к зазначений наказ про звільнення скасовано як помилковий (т. 1, а. с. 13-15).

Наказом Республіканського вищого училища фізичної культури від 01.10.2014 № 115/2-к, позивача звільнено з посади старшого вчителя з дзюдо на підставі п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України в зв`язку із вчиненням працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи.

Відповідно до змісту цього наказу, позивач надала доповідну записку на ім`я директора РВУФК, в якій повідомила про період і місце проведення турніру, про витрати, пов`язанні з відрядженням на турнір, просив про звільнення учнів від занять і зняття їх з харчування, зазначив про взяття на себе відповідальності життя та здоров`я цих учнів. У наказі зазначається, що позивач не збирався супроводжувати дітей, бо в нього була запланована поїздка до м. Бухарест. При відсутності відповідного наказу зазначені діти поїхали до ЧР у м. Грозний за усним розпорядженням позивача, чим останній поставив під загрозу життя і здоров`я учнів, ввів в оману приймаючи особисто рішення про відрядження учнів нібито на спортивні змагання, а фактично мав іншу мету, оскільки в своїй пояснювальній записці зазначив, що «участь у змаганнях було зроблено, щоб ОСОБА_9 з`їздив до батьків, бо іншої можливості немає». Сам турнір є пропагандистським заходом, запрошення на який надав спортивний клуб дзюдо «Едельвейс» (т. 1, а. с. 16-18).

ОСОБА_1 зазначила, що звільнення її із займаної посади старшого вчителя з дзюдо Республіканського вищого училища фізичної культури Міністерства освіти і науки України є незаконним та безпідставним.

Враховуючи наведене, звернулася до суду із відповідним позовом.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи.

У законі не наведено визначення поняття «аморальний проступок» - воно належить до категорії оціночних. У широкому значенні аморальний проступок працівника, який виконує виховні функції, - це винна дія або бездіяльність, що порушує основні моральні норми суспільства та суперечить змісту трудової функції і тим самим дискредитує службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб.

Абз. 3 п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9 передбачено, що з підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п. 3 ст.41 КЗпП), можуть бути звільнені лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами.

До суб`єктів, які можуть бути звільнені за вказаною підставою, належать учасники освітнього процесу, зазначені у статті 52 Закону України «Про освіту» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), а саме: наукові, науково-педагогічні та педагогічні працівники; інші працівники.

Отже, працівники, які виконують виховну функцію, - вчитель, педагог, вихователь - зобов`язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за п. 3 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

За наведеного, вільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов:

1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами;

2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію.

Таке звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті).

Матеріали справи свідчать, що згідно із наказом директора Олімпійського коледжу ім. І. Піддубного від 01 жовтня 2014 року № 115/2-к ОСОБА_1 звільнено з посади старшого вчителя з дзюдо на підставі п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку із вчиненням працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи.

Проступком, відповідно до наказу, роботодавець вважав прийняття позивачем особистого рішення про відрядження учнів від РВУФК до Російської Федерації, чим поставила під загрозу життя і здоров`я учнів; ввела в оману керівництво, оскільки її рішення про відрядження учнів на спортивні змагання мало іншу мету; турнір пам`яті Кадирова є пропагандистським заходом, запрошення на який надав спортивний клуб дзюдо «Едельвейс».

Так, при розгляді справ про поновлення на роботі необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно із наказом, і перевіряти їх відповідність законові.

Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений орган не пов`язували звільнення.

Встановлено, що на час видачі наказу від 01.10.2014 року № 115/2-к директором РВУФК був представник відповідача: ОСОБА_7 з пояснень якого в судовому засіданні встановлено, що учні РВУФК навчались і проживали в приміщеннях РВУФК та залишити РВУФК могли лише з письмового дозволу керівництва РВУФК.

Яким чином учні: ОСОБА_10 і ОСОБА_11 залишили РВУФК , щоб потрапити на турнір у м. Грозний ОСОБА_7 однозначно пояснити в судовому засіданні не міг, а також не надав жодних конкретних правових доказів, які б свідчили, що саме позивач сприяв залишенню РВУФК учнями: ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , щоб потрапити на турнір у м. Грозний.

На турнір у м. Грозний учні: ОСОБА_10 і ОСОБА_11 потрапили за сприяння своїх рідних, що ніким по справі не спростовувалось.

Написання доповідної записки Каштановою Г.В. на надання дозволу на участь у турнірі було правом позивача та наявність останньої дає лише підстави для надання або ненадання з боку керівництва дозволу на участь у турнірі.

Крім того, в період з 16 по 23 вересня 2014 року ОСОБА_1 була відряджена до міста Бухарест для участі у чемпіонаті Європи серед юніорів з дзюдо, в той час коли учні Олімпійського коледжу ім. І. Піддубного приймали участь у дитячо-юнацькому турнірі з боротьби дзюдо пам`яті ОСОБА_13 з 20 по 23 вересня 2014 року.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до характеристики, наданої директором Комітету з фізичного виховання та спорту, у якому в період з 1998 року по 2013 рік працювала ОСОБА_1 , вона має стаж тренерсько-викладацької діяльності понад 20 років, є заслуженим тренером України з дзюдо, творчо застосовує в роботі свої знання та навички, постійно вивчає та узагальнює світовий досвід у підготовці спортсменів, впроваджує нові методики на своїх тренуваннях. Як тренер та вихователь користується великою повагою серед вихованців та колективу, передає свій досвід молодшому поколінню тренерів, виховує у своїх учнів дисциплінованість, працелюбність, повагу до старших, патріотизм.

Відповідно до листа президента Національного олімпійського комітету України від 14 жовтня 2014 року № 875-НК, вбачається, що ОСОБА_1 приймала участь у складі офіційних делегацій на Олімпійські Ігри, юнацькі Олімпійські Ігри, Європейські Юнацькі Олімпійські фестивалі у якості тренера, старшого тренера з дзюдо та за особливі заслуги її нагороджено подякою Національного олімпійського комітету України та почесною відзнакою Національного олімпійського комітету України. У 2014 році вихованці ОСОБА_1 на чемпіонатах України в різних вікових категоріях посіли 9 перших, 5 других та 9 третіх місць.

У листі президента Федерації дзюдо України від 7 жовтня 2014 року № 171 зазначено, що учні ОСОБА_1 є неодноразовими чемпіонами та призерами чемпіонатів України серед всіх вікових груп, понад 40 вихованцям присвоєно звання «Майстер спорту України», 5 спортсменів - майстри спорту України міжнародного класу, 32 спортсмени входять до складу Національної збірної команди України з дзюдо. ОСОБА_1 входить до чільної п`ятірки кращих тренерів України протягом багатьох років. Звільнення позивача із займаної нею посади матиме негативний вплив на розвиток дзюдо в Україні в системі освіти.

Крім того, з календарного плану спортивних змагань Олімпійського коледжу ім. І. Піддубного на 2014 рік вбачається, що заплановані змагання учнів коледжу відбувались в різних містах України та інших країнах, серед яких є також Російська Федерація.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Колегія суддів вважає вищевказані документи у їх сукупності належними та допустимими доказами у даній справі.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що сам факт подання працівником, який виконує виховні функції, безпосередньо своєму керівнику доповідної записки на участь у турнірі не є аморальним проступком, не сумісним з продовженням роботи.

Суду не надано та судом не здобуто конкретних правових доказів про сприяння позивача залишенню РВУФК учнями: ОСОБА_10 і ОСОБА_11 для участі в турнірі в м. Грозний; про невиконання позивачем резолюції директора РВУФК від 12.09.2014 про ненадання дозволу на участь двох учнів училища в турнірі в м. Грозний.

Вищевикладене дає правові підстави для висновку, що учні: ОСОБА_10 і ОСОБА_11 залишили РВУФК для взяття участі в турнірі в м. Грозний не з вини позивача.

Наявність у позивача в даному конкретному випадку лише вираженого в законний спосіб наміру вчинити дію та в наступному утримання від вчинення цієї дії не є аморальним проступком.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення позивачем аморального проступку, що не сумісний із продовженням даної роботи, який відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є підставою для звільнення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу від 01.10.2014 № 515/2-к «Про звільнення ОСОБА_1 » і поновлення на посаді правильними.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП Ураїни при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

На підставі викладеного та з урахуванням встановленого судом першої та апеляційної інстанцій факту незаконного звільнення позивача, колегія суддів вважає висновки районного суду щодо необхідності з відповідача стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу правильними.

Що стосується розміру суми середнього заробітку, то колегія суддів вважає наступне.

Згідно з пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок).

Абзацом 3 п. 2 даного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Позивачем наданий розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.10.2014 по 24.01.2018, а саме за 991 день у сумі: 249 494,16 грн., який перевірений судом першої інстанції та не спростований при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів погоджується із висновками районного суду про необхідність задоволення позовних вимог про стягнення з Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного на користь ОСОБА_1 249 494,16 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, для відшкодування моральної шкоди працівнику повинен бути наявний факт порушення його законних прав. До такого факту належить будь-яке суб`єктивне право, яке виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди між сторонами трудових правовідносин і має чинність.

Враховуючи, що звільнення позивача було здійснено всупереч вимог чинного законодавства, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 3 000 грн.

Отже, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду не спростовують.

Згідно з ч. 7ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно з п. 2 і п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Враховуючи задоволення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 червня 2019 року, яким допущено негайне виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року у справі № 754/17409/14-ц в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у сумі: 3 902 грн. 34 коп. відповідає цивільно-процесуальним нормам права та не підлягає скасуванню.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував того, що позивач безпосередньо сприяла виїзду учнів Коледжу на вищезгадані змагання не знайшло свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в зв`язку з чим не не є підставою для скасування вказаного рішення суду першої інстанції.

Зазначення в апеляційній скарзі на покази свідків, які просили про таке сприяння, без наведення відповідачем конкретних дій з боку позивача направлених на організацію останнього, на думку колегії судів, також не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції переклав відповідальність на відповідача, яка пов`язана з організацією виїзду учнів на змагання до м. Грозний, спростовується матеріалами справи в зв`язку з чим також не є підставою для скасування або зміни рішення суду.

Також, на думку колегії суддів, безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції проігнорував докази, які свідчать про пряму заборону виїзду на вказані змагання з боку керівництва коледжу, оскільки в даній конкретній справі досліджувалась наявність або відсутність в діях позивача аморального проступку не сумісного з продовженням займаною нею роботою, а не поведінка відповідача по справі.

А враховуючи, що обставин вчинення такого проступку не було встановлено, колегія суддів висновки суду першої інстанції вважає правильними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги факту порушення позивачем посадових інструкцій, на думку колегії суддів, також є безпідставним, оскільки по-перше, такі обставини не були встановлені при розгляді справи в судах, по-друге, ці порушення повинні були бути такими, які вказують на вчинення позивачем аморального проступку, чого доведено не було.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24.12.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.В. Поліщук

О.В. Шахова