Унікальний номер справи 333/4326/18
Номер провадження 2/333/201/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

м. Запоріжжя 26 березня 2019 р.

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі: суддя Фунжий О.А., за участю секретаря судового засідання Лященко В.А., представника позивача адвоката Будовської Н.В., представника відповідачів адвоката Коломоєць В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа ОСОБА_4, про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и в :

15 серпня 2018 р. позивач звернулась до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю.

Позовні вимоги з урахуванням уточнення (а.с. 18-19) мотивовано тим, що 4 травня 2006 р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за яким позичальник отримав в кредит грошові кошти. В якості забезпечення виконання цього договору 4 травня 2006 р. між позивачем та банком укладено договір поруки. Згідно змінам до статуту АКБ «Райффайзенбанк Україна» правонаступником всіх прав та обов'язків цього банку є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк». 26 листопада 2010 р. цей банк уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» договір купівлі-продажу кредитного портфелю, який включає в тому числі кредитний договір від 4 травня 2006 р., укладений між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_4 Вказаний договір позивач просить визнати недійсним з підстав, передбачених ст. 203 ЦК України. Зокрема, кредитний договір від 4 травня 2006 р. не передбачає передачі права вимоги третім особам; позивачеві не було відомо про укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю; на момент укладення цього договору діяло розпорядження Держфінпослуг від 3 квітня 2009 р. № 231, згідно п.1 якого обмежено коло боржників, право вимоги до яких може відступатись за договором факторингу, виключно суб'єктами господарювання. З наведених підстав позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю, укладеного 26 листопада 2010 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» в частині продажу права вимоги за кредитним договором № ML-201/170/2006 від 4 травня 2006 р., укладеним між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_4

Ухвалою судді від 16 серпня 2018 р. позовна заява залишена без руху, позивачеві надано строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі. (а.с. 14-15)

27 серпня 2018 р. до суду надійшла уточнена позовна заява. (а.с. 17-19)

Ухвалою судді від 27 серпня 2018 р. відкрито провадження у справі, визначено проведення судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено строк для подачі сторонами заяв по суті позову. (а.с. 42-43)

У встановлений судом строк представник відповідача ТОВ «ОТП Факторінг Україна» надав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав, оскільки розпорядженням Держфінпослуг від 3 квітня 2009 р. врегульовано повноваження цього органу в межах компетенції надавати висновки про віднесення операцій до фінансових послуг. Крім того, відповідно до положень ст. 512, 514, 516 ЦК України кредитор у зобов'язані може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином, до нового кредитора переходять права первісного кредитора, заміна кредитора у зобов'язані здійснюється без згоди боржника. З наведених підстав представник відповідача просить суд відмовити у задоволені позову. (а.с. 50-51)

19 вересня 2018 р. до суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. (а.с. 57-58)

Ухвалою суду від 20 вересня 2018 р. у задоволені вказаного клопотання відмовлено, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено судове засідання. (а.с. 59-60)

Ухвалою суду від 28 січня 2019 р. за клопотанням позивача у відповідача витребувано оригінал договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 26 листопада 2010 р. (а.с. 89-90)

Представник позивача в судовому засіданні підтвердила позовні вимоги та їх обґрунтування, викладені в позовній заяві. Крім того, представник позивача зазначила, що відповідно до ст. 4.3, 6.2.б договору купівлі-продажу кредитного портфелю продавець зобов'язався повідомити боржників/поручителів про укладення цього договору протягом 20 робочих днів з дати набрання чинності, однак представник відповідачів не надав суду доказів такого повідомлення.

Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнала з підстав, зазначених у заперечені на позов. Щодо ненадання доказів повідомлення боржника та поручителя про укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю представник відповідача вважає, що таке повідомлення не стосується спірних правовідносин.

Третя особа ОСОБА_4, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце засідання, в судове засідання не з'явився, що відповідно до вимог ч.1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті.

Наданими сторонами доказами встановлено такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

4 травня 2006 р. між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за яким позичальник отримав в кредит грошові кошти в розмірі 28 000 доларів США, (а.с. 20-28)

У якості забезпечення виконання вказаного кредитного договору 4 травня 2006 р. між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за яким поручитель зобов'язалась відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. (а.с. 31-32)

26 листопада 2010 р. Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», який є правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна», уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» договір купівлі-продажу кредитного портфелю, який включає в тому числі кредитний договір від 4 травня 2006 р., укладений між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_4 (а.с. 33-41)

Вказаний договір в частині продажу права вимоги за кредитним договором від 4 травня 2006 р., укладеним між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_4, позивач просить визнати недійсним.

При вирішені спору суд застосовує таке законодавство.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В судовому засіданні представник позивача заявила, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 26 листопада 2010 р. суперечить п.1 розпорядження Держфінпослуг від 3 квітня 2009 р. № 231, згідно якому коло боржників, право вимоги до котрих може відступатись за договором факторингу, обмежено виключно суб'єктами господарювання.

Зазначене ствердження суд не приймає до уваги з таких підстав.

Згідно з п.1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України (Держфінпослуг) від 3 квітня 2009 р., № 231, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 р. за № 373/16389, до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів):

1) фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги;

2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення;

3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Вказане розпорядження Держфінпослуг прийнято відповідно до п.1 ч.1 ст.1 та п.6 ч.1 ст.28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та п.п.7 п.4 Положення про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого Указом Президента України від 4 квітня 2003 р. № 292.

Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено значення терміну «фінансова установа»; пунктом 6 ч.1 ст.28 того ж Закону визначено повноваження уповноваженого органу виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг надавати висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Аналізуючи зміст розпорядження Держфінпослуг від 3 квітня 2009 р. № 231, суд приходить до висновку, що воно не встановлює виключний характер переліку операцій з фінансовими активами, які відносяться до факторингу, а тільки визначає ті види операцій, які разом із іншими можуть відноситися до факторингу.

Вказаний висновок суду ґрунтується на такому.

Відповідно до ч.2 ст. 10 ЦК України якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Конвенція УНІДРУА (Международный институт унификации частного права) про міжнародний факторинг, прийнята в Оттаві 28 травня 1988 р., яка набула чинності для України відповідно до Закону України від 11 січня 2006 р. з 1 липня 2007 р., не встановлює жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу.

Згідно з ч.5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції Закону України від 9 вересня 2010 р., набрав чинності 12 жовтня 2010 р., фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно ч.1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до ст. 1079 ЦК Україна сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Аналізуючи норми цивільного законодавства, які містяться в главі 73 ЦК України «Факторинг», суд приходить до переконання, що вони не містять жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при факторингу.

Вказаний висновок суду кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30 січня 2019 р. у справі № 462/2980/17.

Отже посилання представника позивача на невідповідність умов договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 26 листопада 2010 р. п.1 розпорядження Держфінпослуг від 3 квітня 2009 р. № 231 є безпідставним.

Крім того, в судовому засідання представник позивача підставою для визнання вказаного договору недійсним зазначила, що кредитний договір від 4 травня 2006 р. не передбачає передачі права вимоги третім особам.

Це посилання суд також вважає безпідставним з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Таким чином, зазначення, зокрема у кредитному договорі, можливості/заборони укладення у майбутньому договору факторингу не передбачено діючим цивільним законодавством, та навпаки наявність застереження щодо заборони відступлення права вимоги не є підставою для визнання договору факторингу недійсним.

Представник позивача підставою для визнання вказаного договору недійсним назвала також неповідомлення позивача про укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю. При цьому в судовому засіданні представник позивача послалась на положення ст. 4.3. зазначеного договору, згідно якому продавець зобов'язується повідомити боржників/поручителів про укладення цього договору протягом 20 робочих днів з дати набрання чинності; ст. 6.2.б договору, згідно якому продавець зобов'язується повідомити боржників/поручителів про укладення цього договору відповідно до вимог чинного законодавства, а також надати будь-які повідомлення, здійснити всі необхідні реєстрації та отримати всі необхідні дозволи, які можуть вимагатися у зв'язку з укладенням цього договору та передачею кредитного портфелю. (а.с. 35, 35-зв.)

Зазначене ствердження судом не приймається до уваги з таких підстав.

Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов'язку перед клієнтом.

Отже, вказаною нормою цивільного законодавства встановлено обов'язок клієнта або фактора повідомити боржникові про відступлення права вимоги, а також наслідки такого неповідомлення. На думку суду, неповідомлення боржника про укладення договору факторингу не є підставою для визнання такого договору недійсним та враховується при виконанні боржником своїх зобов'язань.

З наведених підстав суд відмовляє у задоволені позову.

Керуючисьст. 263-265, 279 ЦПК України, суд

В и р і ш и в :

У задоволені позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа ОСОБА_4, про визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю, укладеного 26 листопада 2010 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Запорізькій апеляційний суд через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повний текст судового рішення складено 1 квітня 2019 р.

Суддя О.А.Фунжий