КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019 року

справа 356/604/15-ц

провадження № 22-ц/824/1567/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Юрчуку С.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідачі - ОСОБА_3, Сарненська районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу Овдіюк ДінаІванівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Березанського міського суду Київської області від 02 липня 2018 року у складі судді Лялик Р.М. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Сарненської районної державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Овдіюк Діни Іванівни про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, Сарненської районної державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Овдіюк ДіниІванівни про визнання права власності, збільшивши позовні вимоги просив встановити факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_2 однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу з червня 2004 року по 17 лютого 2009 року, визнати частково недійсними свідоцтво НОМЕР_1 посвідчене Сарненською районною державною нотаріальною конторою на житловий будинок АДРЕСА_1, свідоцтво НОМЕР_2, посвідчене Сарненською районною державною нотаріальною конторою на земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1, свідоцтво НОМЕР_4, посвідчене Сарненською районною державною нотаріальною конторою на земельну ділянку, площею 0,0592 га, кадастровий номер НОМЕР_5, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, визнати об'єктом спільної власності подружжя домоволодіння АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину вказаного домоволодіння, визнати недійсним заповіт від 31.05.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюк Д.І., визнати за ОСОБА_2 право власності на ј частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6.

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, у якому просила усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належним їй майном, а саме будинком АДРЕСА_1, шляхом виселення з зазначеного будинку ОСОБА_2 з усіма членами сім'ї.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 02 липня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Сарненської районної державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Овдіюк Діни Іванівни про визнання права власності задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_2 однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу з 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано частково недійним свідоцтво про право на спадщину за заповітом НОМЕР_1, посвідчене Сарненською районною державною нотаріальною конторою на домоволодіння АДРЕСА_1.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 876, посвідчене Сарненською районною державною нотаріальною конторою на земельну ділянку, площею 0,1, га кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 878, посвідчене Сарненською районною державною нотаріальною конторою на земельну ділянку, площею 0,0592 га, кадастровий номер НОМЕР_5, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано об'єктом спільної власності подружжя домоволодіння АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_2 право власності Ѕ частину вказаного домоволодіння.

В решті - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 23 липня 2018 року виправлено описку, допущену у другому абзаці резолютивної частини рішення суду від 02.07.2018 року, замість «Встановити факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_2 однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу з 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1» читати «Встановити факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_2 однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу з 2005 року по 17.02.2009 року».

В поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, зустрічний позов задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що він та померла ОСОБА_6 з 2005 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний побут та сімейний бюджет. Позивач перебуває у фактичних шлюбних відносинах з громадянкою Республіки Таджикистан згідно звичаєвого права цієї країни, яке не передбачає розірвання шлюбу. Зазначає, що померла не мала наміру створювати сім'ю з позивачем, а у 2009 року уклала з ним шлюб для надання йому можливості отримати громадянство України.

Померла ОСОБА_6 придбала спірний житловий будинок до укладення шлюбу з позивачем, грошові кошти на купівлю якого вона отримала в кредит та від своєї матері. Свідки, які надавали пояснення в судовому засіданні, не могли підтвердити факту купівлі спірного будинку, оскільки на момент його придбання вони не були знайомі з померлою. Позивач не був зареєстрований у спірному житловому будинку.

Крім того, спірні земельні ділянки були придбані померлою ОСОБА_6 у 2006 році, державні акти на які вона отримала у 2010 році, тому зазначене майно також не є спільним майном подружжя. Зазначає, що відсутні підстави для визнання заповітів померлої ОСОБА_6 частково недійсними, оскільки спадкове майно належало їй на праві власності та не було спільним майном подружжя.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник апеляційну скаргу підтримала, просили її задовольнити.

В судовому засіданні, призначеному на 23.01.2019 року, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

В судове засідання, призначене на 30.01.2019 року, позивач та його представник не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

В судове засідання представник Сарненської районної державної нотаріальної контори, приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу ОвдіюкД.І. не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2005 року та до 17.02.2009 року достовірно встановлено зібраними у справі доказами, а саме наданими у судовому засіданні та не спростованими показаннями свідків, з яких вбачається спільність ведення ними у відповідний період господарства, участь у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, а також наявність усталених відносин, що притаманні подружжю. Спірний будинок був придбаний ОСОБА_6 за час спільного проживання з позивачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти, а тому є спільним сумісним майном подружжя. Спірні земельні ділянки були придбані ОСОБА_6 в період шлюбу, а тому також є спільним сумісним майном подружжя. Враховуючи, що Ѕ частина цього будинку та Ѕ частина земельних ділянок не входять до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_6, а тому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на це майно є частково недійсним.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником Ѕ частини спірного житлового будинку, а тому має законні підстави володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Будь-яких доказів на підтвердження факту порушення права ОСОБА_3 щодо володіння, користування чи розпорядження належним їй майном з боку ОСОБА_2 суду не надано.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 апеляційною скаргою не оскаржено, а тому рішення суду в цій частині не є предметом розгляду в апеляційному суді у відповідності до ст. 367 ЦПК України.

Судом встановлено, що 07.04.2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, у відповідності до якого остання придбала домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.104 т.1).

У відповідності до п.9 цього договору, дане домоволодіння знаходиться на земельній ділянці, загальною площею - 0,1836 га, із них: для обслуговування житлового будинку і господарських споруд - 0,10 га; для ведення особистого селянського господарства - 0,0836 га; розпорядчий документ про передачу земельної ділянки у власність не приймався; державний акт на право власності на землю не зареєстрований, що підтверджується довідкою №80 про правовий статус земельної ділянки, виданою 15.03.2006 року Березанським міським відділом земельних ресурсів.

У відповідності до державних актів на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_6 та НОМЕР_7 від 22.12.2010 року, ОСОБА_6 отримала у власність також земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_3 площею 0,1 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також НОМЕР_5 площею 0,0592 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.112,117 т.1).

15.11.1981 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_8 (а.с.84 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 помер (а.с.85 т.1).

17.02.2009 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_2, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_9, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Сарненського районного управління юстиції Рівненської області 17.02.2009 року, актовий запис № 12 (а.с.7 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_10, виданим Чудельською сільською радою Сарненського району Рівненської області 18.06.2012 року, актовий запис № 16 (а.с.75 т.1).

За життя ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений 31.05.2012 року приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюк Д. І. та зареєстрований в реєстрі за № 480, у відповідності до якого усе своє майно заповідала своїй дочці - ОСОБА_3 (а.с.80 т.1).

Сарненською районною державною нотаріальною конторою 24.10.2012 року було заведено спадкову справу № 541/2012 (а.с.69-145 т.1).

14.12.2013 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння в АДРЕСА_1, яке належало спадкодавиці ОСОБА_6 (а.с.138 т.1).

14.12.2013 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_3, розташовану в АДРЕСА_1, яка належала спадкодавиці ОСОБА_6 (а.с.139 т.1).

14.12.2013 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0592 га, кадастровий номер НОМЕР_5, розташовану в АДРЕСА_1, яка належала спадкодавиці ОСОБА_6 (а.с.140 т.1).

Статтею 3 СК України визначено, що сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, незаборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.

Членів сім'ї пов'язують взаємні права та обов'язки. Ця ознака є найбільш вагомою для юридичного визначення поняття сім'ї.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із частинами першою та другою статті 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Також Верховний Суд України зазначив, що доводити такий факт слід документами та доказами того, що між заявником та іншої особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні відносини - свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного з «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Згідно копії посвідчення на постійне проживання ОСОБА_2 15.07.2012 року зареєстрований в АДРЕСА_2 (а.с.6 т.1).

Матеріали справи не містять відомостей, що померла ОСОБА_6 та позивач з 2005 року були зареєстровані за однією адресою.

Позивачем не надано до суду будь-яких доказів, які б підтвердили про сумісне проживання однією сім'єю його та ОСОБА_6 з 2006 року та ведення спільного господарства.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивач перебуває у фактичних шлюбних відносинах з громадянкою Республіки Таджикистан згідно звичаєвого права цієї країни, яке не передбачає розірвання шлюбу, та, що померла ОСОБА_6 не мала наміру створювати сім'ю з позивачем, оскільки шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є дійсним, відповідачем ОСОБА_3 свідоцтво про укладення шлюбу між ними не оскаржувалося.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ст.13 цього Кодексу суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень ст.81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, з наданих стороною позивача доказів не можливо встановити факт спільного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з 2005 року та до 17.02.2009 року, оскільки окрім показів свідків у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що позивач та ОСОБА_6 проживали однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, мали між собою усталені стосунки, що притаманні сім'ї, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а також взаємні права та обов'язки.

Даючи оцінку показам свідків, наданих у суді першої інстанції, як доказів по справі, колегія суддів дійшла висновку про те, що останні не доводять достовірно ту обставину, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з 2005 року та до 17.02.2009 року проживали разом однією сім'ю, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, оскільки покази свідків, які були викликані за клопотанням позивача суперечать показам щодо спільного придбання спірної нерухомості.

Позивачем не доведено, що спірний житловий будинок був придбаний ним та померлою ОСОБА_6 за спільні кошти. Натомість, з матеріалів справи слідує, що померла, з метою придбати нерухомість, отримала кредит (а.с. 220-221).

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що доведення фактів спілкування ОСОБА_6 та позивача з 2005 року не є достатніми доказами на підтвердження факту проживання зазначених осіб однією сім'єю, ведення спільного господарства, існування спільного побуту та взаємних прав і обов'язків, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу сторін з 2005 року до 17.02.2009 року.

Положеннями ст. 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи, що померла ОСОБА_6 та позивач уклали шлюб 17.02.2009 року, а спірний житловий будинок придбаний ОСОБА_6 07.04.2006 року, матеріали справи не містять відомостей щодо придбання цього будинку за рахунок позивача, а тому відсутні підстави вважати, що це майно належить їм на праві спільної сумісної власності та визнання за позивачем Ѕ частини права власності на це майно.

Також колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що спірні земельні ділянки не є спільним майном подружжя, оскільки були придбані померлою ОСОБА_6 у 2006 році, у відповідності до пункту 9 договору купівлі-продажу домоволодіння від 07.04.2006 року, проте державні акти на ці земельні ділянки вона отримала у 2010 році.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадковим майном після померлої ОСОБА_6, є майно, яке належало їй на праві особистої приватної власності, а саме житловий будинок та земельні ділянки.

Враховуючи, що спірне домоволодіння та земельні ділянки не є спільним майном подружжя, до відповідача ОСОБА_3 перейшло право власності на це майно після смерті її матері ОСОБА_6 за заповітом.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання свідоцтв про право на спадщину частково недійсними.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні належною їй власністю, а саме домоволодінням АДРЕСА_1, та земельними ділянками, розташованими за адресою: АДРЕСА_1, оскільки проживає у ньому з членами своєї сім'ї, з дружиною та дитиною.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За положеннями статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

У частині першій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником домоволодіння АДРЕСА_1, земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_3, розташованої в АДРЕСА_1, земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0592 га, кадастровий номер НОМЕР_5, розташованої в АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_2 не є власником зазначеного нерухомого майна.

Відповідачем ОСОБА_3 заявлено вимоги про усунення перешкод у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1, шляхом виселення з зазначеного будинку ОСОБА_2 з усіма членами сім'ї.

Під час розгляду справи представник позивача не заперечував, що ОСОБА_2 зі своєю сім'єю проживають у зазначеному домоволодінні та відмовляються добровільно його звільнити.

Відповідно до вимог статті 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї , а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Позивач ОСОБА_2 не є співвласником спірного житлового приміщення, не є членом сім'ї власника, а тому його проживання у даному домоволодінні створює ОСОБА_3 безумовні перешкоди в користуванні її власністю, а тому ці перешкоди повинні бути усунуті шляхом виселення позивача із цього домоволодіння.

Разом з тим, зустрічний позов в частині виселення членів сім'ї позивача не підлягає до задоволення, оскільки ОСОБА_3 при зверненні до суду з даною вимогою не зазначила членів сім'ї ОСОБА_2 та не залучила їх до справи в якості відповідачів за своїм зустрічним позовом.

Судом першої інстанції не були враховані вищезазначені обставини, неправильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову та про часткове задоволення зустрічного позову.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 02 липня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Сарненської районної державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Овдіюк Діни Іванівни про визнання права власності відмовити.

Зустрічний позов задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1.

В іншій частині зустрічного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді