Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 761/24599/16-ц

провадження № 61-25638 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - ОСОБА_2 ;

відповідач -комерційне комунальне унітарне підприємство «Фінансова компанія «Житло-інвест»;

представник відповідача - Чабарай Микола Артемович;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року у складі судді Малинникова О. Ф. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Вербової І. М., Поливач Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до комерційного комунального унітарного підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест» (далі - ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест») про стягнення пені за нецільове використання грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 24 листопада 2010 року між нею та ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» укладено договір № КНТР-000924/кв про участь у фонді фінансування будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 для отримання квартири АДРЕСА_1 та підземного паркінгу у власність.

Зазначала, що після внесення грошових коштів у сумі 594 183 грн між нею та ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» 06 грудня 2010 року укладено договір № ДВМП-000924 про відступлення майнових прав щодо передачі їй у власність майнових прав на об`єкти інвестування.

Вказувала, що пункт 5.2. договору № КНТР-000924/кв про участь у фонді фінансування будівництва від 24 листопада 2010 року передбачав, що у разі використання фінансовою компанією коштів, переданих довірителем у управління, не за цільовим призначенням, фінансова компанія сплачує довірителю пеню у розмірі 0,1 % від суми коштів, використаних не за призначенням, за кожен день прострочення.

Зазначала, що рішенням Подільського районного суду у м. Києва від 23 липня 2015 року у цивільній справі № 758/14514/14-ц визнано недійсними договори від 24 листопада 2010 року № КНТР-000924/кв про участь у фонді фінансування будівництва та від 06 грудня 2010 року ДВМП-000924 про відступлення майнових прав. Вказаним судовим рішенням встановлено, що у відповідача було відсутнє право користування земельною ділянкою, а відтак і право здійснювати будівництво. Оскільки відповідач не набував права бути управителем ФББ по будівництву житлового будинку по АДРЕСА_1 , то кошти використані ним не за цільовим призначенням.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» на її користь пеню у розмірі 216 876,79 грн за використання фінансовою компанією грошових коштів довірителя ФФБ не за цільовим призначенням за період з 24 липня 2014 року по 23 липня 2015 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договірні відносини між сторонами припинені, а тому підстави для виконання відповідачем вимог, передбачених пунктом 5.2 договору від 24 листопада 2010 року № KHTP-000924/кв, укладеного між ОСОБА_1 та ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» про участь у фонді фінансування будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 для отримання квартири АДРЕСА_1 та підземного паркінгу у власність, відсутні.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що оскільки договір від 24 листопада 2010 року № KHTP-000924/кв про участь у фонді фінансування будівництва, укладений між сторонами, визнано недійсним з підстав, передбачених статями 203, 215 ЦК України з моменту його укладення, то його положення не створюють будь-яких наслідків, позбавляючи права позивача на отримання пені, передбаченої пунктом 5.2. договору. Також судом враховано, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 10 червня 2016 року в порядку застосування правових наслідків недійсності правочину було стягнуто з ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 594 183 грн, яким також підтверджувалась недійсність договору про участь у фонді фінансування будівництва з моменту його укладення, тобто з 2010 року. Разом з тим, позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача пені за використання фінансовою компанією грошових коштів довірителя ФФБ не за цільовим призначенням за період з липня 2014 року по 23 липня 2015 року, що не охоплюється договірними відносинами сторін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 761/24599/16-ц із Шевченківського районного суду м. Києва.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 листопада 2010 року у справі № 30/13 та постановою Вищого господарського суду України від 19 січня 2011 року у цій же справі встановлено відсутність у відповідача права на управління ФФБ по будівництву житлового будинку на проспекті Правди, 80-82 у м. Києві. При цьому, ця обставина встановлена судами ще до укладення договору № КНТР-000924/кв про участь у фонді фінансування будівництва від 24 листопада 2010 року. Разом з тим, висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на обставинах, встановлених судовими рішеннями Подільського районного суду у м. Києва від 23 липня 2015 року та від 10 червня 2016 року, які не мають значення для вирішення справи, що переглядається, наслідком чого стало неправильне визначення судами характеру спірних правовідносин та обставин справи. Вважала, що невиконання відповідачем умов договору на момент визнання цього договору недійсним (23 липня 2015 року), не позбавляє його відповідальності за протиправне залучення грошових коштів заявника та протиправне користування цими коштами протягом тривалого періоду. Зазначала, що судами попередніх інстанцій не враховано положення статті 23 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», яка чітко вказує, що заміна управителя ФФБ можлива лише на підставі рішення суду, що набрало законної сили, посилання на яку містять вказані вище рішення господарських судів.

Відзиви на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 24 листопада 2010 року сторони уклали договір № КНТР-000924/кв про участь у фонді фінансування будівництва, за умовами якого позивач передає ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» в управління грошові кошти з метою отримання у власність об`єкта інвестування, а саме: однокімнатної квартири АДРЕСА_1 на 16 поверсі, загальною проектною площею 53,53 кв. м, житловою площею 19,50 кв. м, у житловому будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом по АДРЕСА_1 , а ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» зобов`язується здійснити управління залученими коштами позивача в її інтересах, на умовах, визначених правилами ФФБ та цим договором.

Запланований строк введення об`єкта будівництва в експлуатацію - до 31 грудня 2010 року (пункт 1.4. договору).

Згідно з пунктом 5.2. вказаного договору у разі використання фінансовою компанією коштів, переданих довірителем в управління, не за цільовим призначенням, фінансова компанія сплачує довірителю пеню у розмірі 0,1 % від суми коштів, використаних не за призначенням за кожен день прострочення.

На виконання своїх зобов`язань за договором позивач сплатила грошові кошти в сумі 594 183 грн.

06 грудня 2010 року між сторонами укладено договір № ДВМП-000924 про відступлення майнових прав, за умовами якого ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» передало позивачеві майнові права на об`єкт інвестування, що належав йому на підставі договору № 69/А-22 про організацію спорудження об`єкта будівництва від 02 березня 2010 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» про визнання договору таким, що вчинений внаслідок обману, зобов`язання повернути грошові кошти, сплатити грошові кошти як відповідальність за вчинення правочину під впливом обману, 3% річних, інфляційних втрат та моральної шкоди, залишені без задоволення.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року у цивільній справі №758/14514/14-ц, яке набрало законної сили, договори № КНТР-000924/кв про участь у фонді фінансування будівництва від 24 листопада 2010 року та № ДВМП-000924 від 06 грудня 2010 року про відступлення майнових прав, укладені між ОСОБА_1 та ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест», визнано недійсними.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 10 червня 2016 року у порядку застосування правових наслідків недійсності правочину стягнуто з ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 594 183 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 654 грн. У задоволенні решти позовних вимог про стягнення з відповідача суми 3% річних, суми інфляційних витрат, процентів за користування чужими грошовими коштами та упущеної вигоди у подвійному розмірі, збитків, завданих порушенням строків будівництва, у вигляді упущеної вигоди, відмовлено.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої, другої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, ? відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Згідно з частиною першою статті 236 цього Кодексу нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Вчинення недійсного правочину може призвести до заподіяння збитків та моральної шкоди другій або третій особі. Можливість відшкодування винною стороною збитків та моральної шкоди, завданої недійсним правочином, передбачена також статтями ЦК України про недійсність окремих видів правочинів (статті 230?233 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача пені за використання ним грошових коштів не за цільовим призначенням, позивач обґрунтовувала позовні вимоги посиланням на пункт 5.2. договору № KHTP-000924/кв від 24 листопада 2010 року, укладеного між нею та ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» про участь у фонді фінансування будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 для отримання квартири АДРЕСА_1 та підземного паркінгу у власність, яким передбачено, що у разі використання фінансовою компанією коштів переданих довірителем в управління, не за цільовим призначенням, фінансова компанія сплачує довірителю пеню у розмірі 0,1% від суми використаних не за призначенням коштів, за кожен день прострочення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року договори № №КНТР-000924/кв про участь у фонді фінансування будівництва від 24 листопада 2010 року та № ДВМП-000924 від 06 грудня 2010 року про відступлення майнових прав, укладені між ОСОБА_1 та ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест», визнано недійсними на підставі статей 203, 215 ЦК України з посиланням на правові наслідки, встановлені статтею 216 ЦК України, а тому положення недійсного договору не створюють будь-яких наслідків, позбавляючи права позивача на отримання пені, передбаченої пунктом 5.2 договору.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки недійсний договір не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, тому доводи позивача про право на отримання пені, передбаченої пунктом 5.2 договору, не ґрунтуються на вимогах закону.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта