Справа № 464/4373/18 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/811/761/19 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Куцика І.Б.;

ОСОБА_1 - представника позивачки ОСОБА_2 ,

Заставної О.В. - представника ПАТ «ДельтаБанк»,

ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 14 січня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Футорянська Ольга Анатоліївна, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» та ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на майно, у якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 04 листопада 2011 року між позивачкою і відповідачем та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Футорянською О.А. за № 4106 (в подальшому - «спірна квартира» та «Договір дарування»); визнати за нею право власності на 2/3 даної квартири та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивачка проживала у спірній квартирі разом з відповідачем, який є її сином та був зареєстрованим у даній квартирі, співвласником якої був. Після смерті ОСОБА_7 , який був її чоловіком та був співвласником спірної квартири, його частка перейшла їй у власність. Зазначала, що вказане житло є її єдиним місцем для проживання і що у серпні 2011 року відповідач (її син) запропонував їй допомогу по її догляду, медикаментами, харчуванням, зобов`язувався оплачувати комунальні послуги та переконав її, що здійснюватиме догляд за нею на підставі договору довічного утримання. Укладений 04.11.2011 року договір, який нею оспорюється, вона не читала та, підписуючи його, була переконаною, що підписує договір про пожиттєве утримання. Приблизно через три роки після укладення договору відповідач, який до цього часу виконував свої зобов`язання, припинив забезпечувати її харчуванням і доглядом, поїхав на роботу до Росії та нещодавно повідомив її, що вона підписала у нотаріуса договір дарування, а не договір пожиттєвого утримання. Зазначала, що була вимушена виїхати зі спірної квартири через постійні конфлікти із невісткою (а.с. 3-5).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 187-194).

Дане рішення оскаржив представник позивачки.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, апелянт вважає відмову суду першої інстанції в долученні до справи письмових доказів, які свідчать про вік та стан здоров`я позивачки, як на час укладення нею договору дарування, що оспорюється, так і на час судового розгляду даної справи, які (згадані письмові докази) апелянтом долучені до поданої апеляційної скарги.

Порушенням норм процесуального права апелянт вважає «невідповідність змісту рішення суду вимогам ст. 265 ЦПК України».

Неправильним застосуванням судом норм матеріального права апелянт вважає «неправильне розтлумачення … ст. 229, 203 та 717 ЦК України» (а.с. 205-209).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів за сторони представників третіх осіб, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" міститься роз`яснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як вбачається зі змісту позовної заяви (зокрема - прохальної її частини), позивачка Договір дарування просить визнати недійсним з підстав, що передбачені статтями 229, 230 та 233 ЦК України, тобто, як такий, що вчинений: під впливом помилки (ст. 229), під впливом обману (ст. 230) та під впливом тяжкої обставини (ст. 233).

Відповідно до статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «По судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року, правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину.

Частиною 1 статті 230 ЦК України встановлено, що у випадку, коли одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 20 вище згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 міститься роз`яснення про те, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Частиною 1 статті 233 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У пункті 23 вище згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 міститься роз`яснення про те, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Таким чином, для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, доказуванню підлягає наявність причинно-наслідкового зв`язку між тяжкою обставиною та вчиненням правочину на вкрай невигідних умовах, який особою вчиняється добровільно (без насильства) і з усвідомленням тієї обставини, що такий правочин вчиняється на вкрай невигідних для неї умовах (за відсутності помилки або обману), що вона змушена зробити під впливом тяжкої обставини.

Тобто, як вбачається з вище наведеного, позивачка посилається на взаємовиключні правові підстави для визнання Договору дарування недійсним.

Незважаючи на те, що всім цим підставам судом першої інстанції було дано належну оцінку, і на стадії апеляційного розгляду справи апелянт так і не уточнив, з яких саме конкретно підстав слід Договір дарування визнати недійсним, оскільки апеляційна скарга також містить посилання на взаємовиключні обставини: і як на помилку позивачки (ст. 229 ЦК), і на обман зі сторони відповідача (ст. 230 ЦК), а також і на статтю 203 ЦК.

Частиною 1 статті 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність, а частиною 2 - що договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що незадовго до укладення 04 листопада 2011 року Договору дарування позивачка 30 вересня 2011 року знялася з реєстрації у квартирі, яка була предметом цього Договору дарування (а.с. 13).

Судом також встановлено та стверджується матеріалами справи, що незважаючи на неприязні відносини (по версії позивачки), які склалися з відповідачем (її сином, який (по версії позивачки) обманув її та покинув напризволяще, що власне і призвело до судового спору між ними), позивачка ще у січні 2016 року за довіреністю відповідача реєструвала дітей відповідача у спірній квартирі, яку останній по Іпотечному договору 15.11.2013 року передав в іпотеку ПАТ «Дельта Банк» (а.с. 113-118), який (банк) в подальшому за рішенням суду від 17.02.2016 року (яке залишається в законній силі) набув право власності на цю квартиру (а.с. 124-129) і 01.11.2018 року на аукціоні продав ОСОБА_5 (а.с. 91).

За вище наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання Договору дарування, що оспорюється позивачкою, недійсним.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 14 січня 2019 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 03 червня 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.