УХВАЛА

08 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 334/8300/17

провадження № 61-2491ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коротуна В. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суд м. Запоріжжя від 11 квітня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2018 року в справі за позовом комунального закладу «Обласний перинатальний центр» Запорізької обласної ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати та за теплову енергію,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року комунальний заклад «Обласний перинатальний центр» Запорізької обласної ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості з орендної плати та за теплову енергію, у

якому уточнивши позовні вимоги просив суд стягнути заборгованість у

розмірі 24 958,38 грн.

Рішенням Ленінського районного суд м. Запоріжжя від 11 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2018 року, позов комунального закладу «Обласний перинатальний центр» Запорізької обласної ради задоволено.

Розірвано договір від 26 січня 2015 року № 1/15 оренди нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Запорізької області, що обліковується на балансі комунального закладу «Обласний перинатальний центр» Запорізької обласної ради та виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права запис

№ 8493042, що внесений 26 січня 2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області - Бугрім О. В.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь комунального закладу «Обласний перинатальний центр» Запорізької обласної ради заборгованість з орендної плати за травень-листопад 2017 року в розмірі 24 958,38 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь комунального закладу «Обласний перинатальний центр» Запорізької обласної ради витрати на відшкодування використаної відповідачем теплової енергії у розмірі 8 597,06 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У грудні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суд м. Запоріжжя від 11 квітня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2018 року, разом з клопотанням про поновлення строку, проте відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України строк на касаційне оскарження не пропущено.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 24 958,38 грн, яка станом на 01 січня

2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921,00х100=192 100,00).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи та наявність чіткої й незмінної судової практики, застосування законодавства на час спірних правовідносин, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції)

від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 слід відмовити з підстав, встановлених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, статтею 390, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суд м. Запоріжжя

від 11 квітня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду

від 18 грудня 2018 року в справі за позовом комунального закладу «Обласний перинатальний центр» Запорізької обласної ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати та за теплову енергію.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами повернути особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Коротун