КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року місто Київ.

Справа № 761/24489/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3615/2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощенного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в ітересах ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 11 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до концерна «Військторгсервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, надбавки до посадового окладу, компенсації за невикористані відпустки , інфляційних втрат, середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до концерна «Військторгсервіс» і, з урахування уточнень до позову, просив винести рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь: заборгованість по заробітній платі у сумі 399 380 грн.63 коп., яка не була виплачена йому при звільненні з роботи 06.03.2012 року, і яка утворилась за період з 01.02.2012 року по 31.10.2017 року; надбавку до посадового окладу за вислугу років у сумі 15.968 грн.27коп.; інфляційні втрати у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати у сумі 32.742 грн.82 коп.; компенсацію за невикористані відпустки за 2011 та 2012 роки у розмірі 12.357 грн.84 коп., а всього на загальну сумі 460.449 грн.59 коп./т.1 а.с.1-4,95-96/.

Свої вимоги мотивував тим, що 06.03.2012 року він достроково за ініціативою відповідача був звільнений з роботи з посади Генерального директора концерну «Військторгсервіс» за п.8 ст.36 КЗпП (підстави, передбачені контрактом), однак відповідач, в порушення ст.117 КЗпП, в день звільнення не виплатив позивачу вище зазначені кошти.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до концерна «Військторгсервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, надбавки до посадового окладу, компенсації за невикористані відпустки та інфляційних втрат відмовлено. (т.1 а.с.138-141)

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року та прийняти нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В поданій апеляційній скарзі заявник, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві, вказувала, що оскаржуване рішення постановлене на неповно з'ясованих обставинах з порушенням вимог матеріального та процесуального права .(т.1 а.с.143-147).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28.03.2018 року апеляційну скаргу задоволено частково.

Скасовано рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року в частині відмови у позові ОСОБА_2 до концерна «Військторгсервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням інфляції та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ухвалено в цій частині нове рішення наступного змісту.

Стягнуто з концерна «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_2 432.123 грн. 48 коп.

В решті апеляційну скаргу відхилено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою Апеляційного суду міста Києва від 28.03.2018 року, представник концерна «Військторгсервіс» звернувся з касаційною скаргою, в якій просив зупинити виконання постанови Апеляційного суду міста Києва від 28.03.2018 року та скасувати таку постанову, залишивши в силі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року.

Постановою Верховного Суду від 19 грудня 2018 року касаційну скаргу концерну «Військторгсервіс» на постанову Апеляційного суду міста Києва від 28.03.2018 року задоволено частково, постанову Апеляційного суду міста Києва від 28.03.2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України)

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу в межах заявлених доводів, колегія суддів дійшла висновку що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 КзпП України.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать від підприємства, провадиться в день звільнення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2, відповідно до наказу Міністра оборони України №449 від 28.07.2005 року, та трудового контракту №449 від 28.07.2005 року, був працевлаштований в державному господарському об'єднанні концерн «Військторгсервіс» на посаді генерального директора.

Заробітна плата позивача та інші умови трудових відносин передбачені сторонами в зазначеному трудовому контракті, який був наданий відповідачем, лише до Верховного Суду.

Відповідно до контракту, укладеного з позивачем в липні 2005 року матеріальне забезпечення позивача складалося з посадового окладу 1860 грн., премії згідно з наказом МОУ від 06.09.1999 року, надбавки за вислугу років, надбавки за роботу у мовах режимних обмежень, надбавки за складність і напруженість.

Премія не нараховується в разі відсутності прибутку за звітний період. Відповідно до додаткової угоди від 20 січня 2009 року до контракту, посадовий оклад позивача був визначений в сумі 3509 грн.

Згідно наказу Міністра оборони України від 06.03.2012 року №124 (із змінами внесеними згідно наказу Міністра оброни України від 06.03.2012 року №137) позивач був звільнений з роботи за п.8 ст.36 КЗпП (підстави, передбачені контрактом) (т.1 а.с.10).

Відповідно до довідки бухгалтерії концерну «Військторгсервіс» від 24.10.2017 року за №05/2204, заборгованість відповідача з виплати заробітної плати перед позивачем за період лютий-березень 2012 року відсутня /т.1 а.с.86)

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем заборгованості по заробітній платі та іншим виплатам, належним позивачу при звільненні.

Відповідач на підтвердження факту виплати позивачу вищезазначеної суми посилався лише на складену бухгалтерією відповідача 24 жовтня 2017 року довідку про відсутність заборгованості, відсутність на підприємстві бухгалтерської документації, та відмову позивачу у включенні його до реєстру кредиторів у процедурі банкрутства.

Колегія суддів, з таким висновком погодитись не може, оскільки відповідно до довідки Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління державної фіскальної служби України у м. Києві від 18 грудня 2017 року за № 10/26/58-13-01-10, за січень березень 2012 року ОСОБА_2 нараховано до виплати 41113 грн. 19 коп., а фактично виплачено 16 572 грн. 56 коп. та утримано податку 6 268 грн. 47 коп. (а.с. 181, 187)

Допитана в судовому засіданні апеляційного суду свідок ОСОБА_3, яка працювала станом на дату звільнення позивача бухгалтером, та виконувала обов'язки по нарахуванню заробітної плати пояснила, що дійсно нею були нараховані позивачу всі належні до виплати суми в розмірі, зазначеному у довідці ДФС, проте за час її роботи до її звільнення підприємство так і не виплатило всю суму позивачу. Якби підприємство виплатило позивачу нараховану нею заробітну плату пізніше, це було б відображено у подальшій звітності, яку підприємство подавало до ДФС.

Разом з тим відповідач таких доказів суду не подав, жодних клопотань про витребування з ДФС інформації про виплату позивачу нарахованих іще в 2012 році сум не заявив.

Таким чином позиція відповідача про відсутність заборгованості перед позивачем на час його звільнення є не доведеною належними та допустимими доказами, ґрунтується лише на припущеннях та документах складених відповідачем, на яких відсутній підпис позивача про отримання нарахованої та невиплаченої заробітної плати, спростовується довідками з ДФС та поясненнями, допитаного свідка.

Посилання відповідача на зникнення та відсутність на підприємстві бухгалтерської звітності, відомостей по заробітній платі за період роботи позивача, та порушення по цьому факту кримінальної справи, яка не завершена , суд не може прийняти в якості належного доказу виплати позивачу нарахованої заробітної плати.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення вимоги звільненим працівником про розрахунок .

Таким чином, висновок районного суду про відсутність заборгованості у відповідача на час звільнення позивача не відповідає встановленим обставинам та наданим доказам.

Судом встановлено, що позивач в день звільнення не працював, а вимогу про проведення з ним розрахунку у письмовому вигляді подав 04 липня 2013 року, що підтверджується відповідним листом на якому є відмітка про отримання його підприємством.

Оцінивши, вищенаведені та надані суду докази, апеляційний суд встановив, що відповідач ні під час звільнення ні на вимогу позивача в липні 2013 року не виплатив нараховані йому при звільненні та належні йому до виплати суми в розмірі 24 540 грн.63 коп. Вказана сума вирахувана на підставі, вищенаведеної довідки ДФС, з приводу нарахованих та виплачених позивачу сум . ( 41113 грн. 19 коп. нараховані - фактично виплачені 16 572 грн. 56 коп.=24 540 грн. 63 коп.)

Стосовно решти позовних вимог, які наведені в позовній заяві на загальну суму 460.449 грн.59 коп./т.1 а.с.1-4,95-96/. то вони задоволенню не підлягають, окрім середнього заробітку за час затримки розрахунку, щодо якого мотиви суду будуть наведені нижче, так як з показів свідка, допитаного апеляційним судом встановлено, що нею були нараховані всі суми, на які мав право позивач, проте за час її роботи фактично були виплачені лише суми вказані у звітності ДФС.

Відмовляючи в іншій частині вимог, суд також виходить з того, що в матеріалах справи відсутні докази, в якому розмірі позивачу виплачувались надбавки в 2017 році і чи вони виплачувались взагалі, якими локальними актами такі надбавки встановлювались та в якому розмірі. Надбавки про які позивач заявляв в позові, входять до структури заробітної плати позивача і у суду відсутні підстави вважати, що вони не були нараховані . Також, позовні вимоги про стягнення коштів за невикористану відпустку, суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до тієї ж довідки ДФС, позивачу окремо була нарахована та виплачена сума 12 774 грн.22 коп., яка за розрахунками позивача за її розміром може бути компенсацією за невикористані відпустки.

Вимоги в частині індексації заробітної плати в розмірі визначеному позивачем в даному провадженні задоволенню не підлягають, оскільки розрахунок зроблений позивачем з надуманого самим позивачем розміру заробітної плати, який первинними бухгалтерськими документами не встановлений. Відповідно до ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законом порядку за яким індексація заробітної плати здійснюється роботодавцем на час проведення її виплати. В разі не дотримання відповідачем законодавства, щодо проведення індексації заробітної плати , в разі порушення строків її виплати, позивач матиме право повторно звернутись до суду в цій частині позовних вимог.

Доводи відповідача про те, що провадження в даній справі необхідно закрити, так як позивач з даним позовом звернувся після порушення процедури банкрутства відповідача, а тому його вимоги підлягали розгляду в Господарському судочинстві, а також доводи про те, що позивачу було відмовлено в Господарському судочинстві, у включенні його вимог до реєстру кредиторів, колегія суддів не приймає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 21 березня 2017 року було порушено провадження у справі про банкрутство концерну "Військторгсервіс". Разом з тим ухвалою Господарського суду м. Києва від 17 квітня 2018 року провадження у справі про банкрутство закрито. На даний час платоспроможність боржника відновлена і відповідач продовжує свою діяльність у звичному режимі.

Враховуючи, що спір між позивачем та відповідачем судами України не був вирішений до теперішнього часу, у апеляційного суду відсутні , передбачені законом підстави, для закриття провадження у справі з роз'ясненням позивачу, що його вимоги підлягають розгляду в Господарському судочинстві, оскільки банкрутства відповідача не відбулося і останній відновив свою діяльність. Не може суд прийняти до уваги і доводи про те, що вимоги позивача про стягнення належної йому заробітної плати є погашеними, оскільки йому було відмовлено господарським судом у включенні його вимог до реєстру кредиторів під час коли процедура банкрутства іще тривала, з урахуванням того, що вимоги про стягнення заробітної плати , працівник може заявити без обмеження будь-яким строком.

Оскільки на даний час боржник не перебуває у стадії банкрутства, а спір який виник між сторонами іще з 2012 року (з часу звільнення позивача) до даного часу судами не вирішений, та на даний час підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, відмова в задоволенні вимог позивача про стягнення належних йому та нарахованих відповідачем при звільненні сум буде прямим порушенням Права позивача на вільне володіння своїм майном.

Позивач з часу звільнення з березня 2012 року мав законні сподівання на отримання нарахованих за свою працю сум в розмірі визначеному роботодавцем, тобто в сумі 41113 грн. 19 коп.

Згідно із ст.1 Додаткового протоколу №1 до Конвенції (Протокол N21) кожна особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «ПринцЛіхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст.1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування (legitimate expectation), що такі вимоги будуть задоволені.

Майнові вимоги Позивача щодо отримання заробітної плати за час перебування у трудових відносинах з Відповідачем як роботодавцем, у розмірі, який був визначений в березні 2012 року - відповідають критеріям правомірних очікувань (legitimate expectation) в розумінні прецедентної практики Європейського Суду.

Відповідач не виконав своїх зобов'язань, щодо виплати нарахованої позивачу заробітної плати , а суд, відмовляючи у законних вимогах позивача не врахував, що таке порушення є порушенням ст.1 Протоколу №1.

У даній справі зобов'язання держави забезпечити ефективний захист майнових і соціальних прав Позивача в межах національної судової системи не було дотримано. Позивач був позбавлений можливості реалізувати свої вимоги майнового характеру через те, що судове провадження в суді першої інстанції відбувалось із порушенням норм матеріального законодавства України, а також не узгоджувалось із вимогами ст.6 Конвенції. Тобто втручання у майнові інтереси заявника не відповідало принципу законності.

Крім того, апеляційний суд виходить з того, що відмовивши позивачу на даний час в розгляді його законних вимог, та закривши провадження у справі, через порушення позивачем, передбаченого на час подачі позову порядку, суд порушить пункт 1 статті 6 Конвенції, так як на даний час у позивача не буде доступу в іншому порядку захищати свої права, оскільки, через зміну майнового стану відповідача, який не є банкрутом, лише в цивільному судочинстві трудові права позивача можуть бути захищені.

Слід зазначити, що оскільки відповідач тривалий час порушує права позивача, щодо виплати йому заробітної плати, як до порушення процедури банкрутства, так і після її завершення, тобто після квітня 2018 року, та по теперішній час, та обставина, що в Господарському судочинстві в 2017 році позивачу було відмовлено у включенні його вимог до реєстру кредиторів, не позбавляє його права в 2019 році захищати свої права в суді , та просити в 2019 році стягнути нараховану відповідачем та не виплачену до цього часу заробітну плату.

Стосовно вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів виходить з наступного

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Аналогічна правова позиція висловлена ВСУ в постановах № 6-2405 цс15 від 05 жовтня 2016 року та 6-259 цс 17 від 13 березня 2017 року.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

За відсутності будь-яких первинних бухгалтерських документів, суд не може встановити, яка конкретно сума заробітної плати за який місяць і в якому розмірі належала позивачу до виплати. Середньоденну заробітну плату позивача, суд в даній справі визначає з розміру окладу, вказаного в додатку до контракту, а саме з суми 3509 грн. на підставі вищенаведеної постанови шляхом множення суми окладу на 2 та ділення на 41 робочий день, за два останні повні місяці роботи позивача, що передували його звільненню, що становить 171 грн. 17 коп.

Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні розраховується з 05 липня 2013 року (дата коли позивач звернувся до відповідача з вимогою виплатити йому розрахункові кошти) до 26 березня 2019 року, дата вирішення спору апеляційним судом.

Середній заробіток за весь час затримки по день вирішення спору судом становить 171 грн. 17 коп. (171 грн. 17 коп. х 1436 днів (кількість робочих днів за час затримки) = 245 800 грн. 12 коп.

Оскільки у справі, яка переглядається, вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум суд задовольнив частково, наявні підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів з урахуванням обставин даної справи, терміну порушення прав позивача, наявності спору про належні до виплати суми, звернення позивача з вимогами через 5 років після звільнення, перебування відповідача в процедурі банкрутства з 21 березня 2017 року до 17 квітня 2018 року, що унеможливлювало виконання вимог позивача в цей період, частку задоволених судом вимог, а також враховуючи те, що стягнення з відповідача середнього заробітку у заявленому позивачем розмірі, може призвести до повторного банкрутства відповідача та порушення у зв'язку з цим прав інших працівників, враховуючи засади розумності та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне стягнути середній заробіток в сумі 50 000 грн.

З огляду на вищевикладене, керуючись ст. 376 ЦПК України, та з урахуванням того, що рішення районного суду ухвалено за не повно з'ясованих обставин справи, за недоведеності тих обставин, які суд вважав встановленими з порушенням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, про те, що рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумів 24 540 грн. 63 коп. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 50 000 грн.

Керуючись ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд також стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 853 грн. 46 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в ітересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, та середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 24 540 грн. 63 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 50 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити .

Стягнути з Концерну "Військторгсервіс" в дохід держави судовий збір 853 грн. 46 коп. на розрахунковий рахунок Київського апеляційного суду 0024, одержувач УК у Солом'янському районі м. Києва/22030101, банк-одержувач Казначейство України (ЕАП), МФО 899998, , код класифікації доходів бюджету :22030101.

Позивач: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований: АДРЕСА_1.

Відповідач: Концерн "Військторгсервіс", , адреса: 03151. м. Київ, вул. Молодогвардійська, 28-А.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 28 березня 2019 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді С.М. Рубан

М.М. Іванченко