Справа № 139/730/19
Провадження № 22-ц/801/2516/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Тучинська Н. В.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 рокуСправа № 139/730/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинський В.П.,

суддів Денишенко Т.О., Голоти Л.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» Михніцького Геннадія Юльяновича на заочне рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 30 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 23 вересня 2000 року до 09 червня 2012 року вони перебували в зареєстрованому шлюбі.

30 листопада 2004 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстроване 02 грудня 2004 року за відповідачем.

У зв`язку з тим, що вони самостійно не змогли домовитись про поділ зазначеної квартири просила її поділити, визнавши за нею право власності на 1/2 частину.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 30 вересня 2019 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , припинено право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право позивача на володіння частиною придбаної під час шлюбу квартири має бути захищено шляхом визнання за нею права власності на половину цієї квартири та припиненням права власності на цю половину відповідача ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з таким судовим рішенням представник Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» Михніцький Геннадій Юльянович подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, всупереч практики Верховного суду, невірно дійшов до висновку, що перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ «Укрсоцбанк» як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої, особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

На апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Солоненко Б.М. подав відзив, в якому зазначив, що рішення районного суду є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами зареєстровано шлюб 23 вересня 2000 року у Мурованокуриловецькому відділі реєстрації актів громадянського стану Вінницької області, за актовим записом № 23

На підставі договору купівлі-продажу від 30 листопада 2004 року (а.с. 14) ОСОБА_2 придбав квартиру за АДРЕСА_1 .

02 грудня 2004 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 , про що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 15).

Зазначена квартира з 23 жовтня 2007 року перебуває в іпотеці АТ «Укрсоцбанк». Згідно рішення Мурованокуриловецького районного суду від 01 березня 2018 року (а.с. 43-45) та іпотечного договору № 050/1- (а.с. 22-23, 69-70) відповідач ОСОБА_2 уклав кредитний договір з АТ «Укрсоцбанк», а в забезпечення виконання умов цього договору - договір іпотеки, предметом якого є спірна квартира. Станом на день розгляду справи по суті заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором складає понад сто тисяч гривень.

В матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена згода на передачу квартири в іпотеку, яка, крім іншого, засвідчує що правочин вчинюється в інтересах сім`ї і відповідає їх спільному волевиявленню (а.с. 68).

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 29 травня 2012 року, яке набрало законної сили 09 червня 2012 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 13).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, крім іншого, виходив з того, що перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ «Укрсоцбанк» як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої, особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки, при цьому посилався на позицію викладену у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц.

Натомість, в поданій апеляційній скарзі заявник з такими висновками не погодився, та зазначив, що поділ майна подружжя направлений на недопущення звернення стягнення на предмет іпотеки, обтяжене майно не підлягає поділу, при цьому посилався на позицію викладену у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц.

Відповідно до положень частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, відповідно до правового висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №668/9978/15-ц закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Проведений аналіз норм законодавства та встановлені фактичні обставини свідчать про відсутність підстав для припинення договору іпотеки, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку», а відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя.

Твердження апелянта про те, що визнання права власності за ОСОБА_1 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 зробить неможливим для АТ «Укрсоцбанк» як кредитора-іпотекодержателя реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів не бере до уваги, оскільки на момент укладення договору іпотеки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, а тому майно, яке було передано в іпотеку належало сторонам на праві спільної сумісної власності. Отже поділ майна, яке належить на праві спільної сумісної власності сторонам, та було передано в іпотеку ніяким чином не призведе до унеможливлення реалізувати АТ «Укрсоцбанк» своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги висновок суду першої інстанції не спростовують та не свідчать про порушення ним норм матеріального і процесуального права

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» Михніцького Геннадія Юльяновича слід залишити без задоволення а заочне рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 30 вересня 2019 року без змін.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» Михніцького Геннадія Юльяновича залишити без задоволення.

Заочне рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 30 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.О. Денишенко