Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 138/1316/16-ц

провадження № 61-36791св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Виконавчий комітет Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16 січня 2018 року у складі судді Київської Т. Б. та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 17 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради Вінницької області (далі - ВК Могилів-Подільської міської ради), Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - ОСОБА_3 , про скасування рішень, визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності на нерухоме майно, визнання недійсними договорів іпотеки, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Березівка Чернівецького району Вінницької області помер його рідний дід ОСОБА_4 . Після його смерті залишилося спадкове майно - нежитлові приміщення І та ІІ поверхів магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3», а також частина підвалу, що знаходяться по АДРЕСА_1 . Згідно із заповітом від 28 серпня 1998 року він є спадкоємцем зазначеного майна, яке належало спадкодавцю на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 26 серпня 1998 року. На час відкриття спадщини він був неповнолітнім, однак спадщину від його імені прийняли батьки: ОСОБА_2 і ОСОБА_5 , які вступили у фактичне управління та володіння спадковим майном. З досягненням повноліття в нього не було можливості виготовити правовстановлюючі документи, оскільки на підставі рішення ВК Могилів-Подільської міської ради від 25 лютого 2008 року № 58 «Про оформлення права приватної власності на нежитлові об`єкти нерухомого майна» ОСОБА_2 оформив спадкове майно на своє ім`я, отримавши свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 . В подальшому рішенням ВК Могилів-Подільської міської ради від 15 квітня 2008 року № 124 «Про оформлення права приватної власності на нежитлові об`єкти нерухомого майна» взамін свідоцтва № НОМЕР_1 відповідач отримав три окремих свідоцтва про право власності, а саме: № НОМЕР_4 - на І поверх нежитлової будівлі магазину площею 356,46 кв. м, № НОМЕР_3 - на ІІ поверх нежитлової будівлі магазину площею 376,45 кв. м, № НОМЕР_2 - на частину підвалу літ. «А1» площею 218,1 кв. м. Вважає, що рішення ВК Могилів-Подільської міської ради є незаконними, а свідоцтва про право власності підлягають визнанню недійсними, оскільки на час прийняття таких рішень спірне майно не належало його батькові. Крім того, ОСОБА_2 не мав права передавати нежитлові приміщення І та ІІ поверхів магазину в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк». Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив:

- скасувати рішення ВК Могилів-Подільської міської ради від 25 лютого 2008 року № 58 в частині площі 690,5 кв. м магазину літ. «А»;

- скасувати рішення ВК Могилів-Подільської міської ради від 15 квітня 2008 року № 124 в частині площі 337 кв. м І поверху нежитлової будівлі магазину та в частині площі 353,5 кв. м ІІ поверху нежитлової будівлі магазину;

- визнати недійсними: свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на магазин літ. «А» загальною площею 732,91 кв. м та частину підвалу літ. «А1» загальною площею 218,1 кв. м; свідоцтво про право власності № НОМЕР_4 на І поверх нежитлової будівлі магазину в частині площі 337 кв. м; свідоцтво про право власності № НОМЕР_3 на ІІ поверх нежитлової будівлі магазину в частині площі 353,5 кв. м; свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 на частину підвалу літ. «А1» загальною площею 218,1 кв. м;

- визнати недійсним нотаріально посвідчений договір іпотеки від 23 квітня 2008 року № МКМП-320/1, укладений між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», за яким було передано в іпотеку ІІ поверх нежитлової будівлі магазину;

- визнати недійсним нотаріально посвідчений договір іпотеки від 23 вересня 2008 року № МКМП-366/1, укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», за яким було передано в іпотеку І поверх нежитлової будівлі магазину.

ОСОБА_2 не заперечував проти задоволення позову та пояснив, що він був директором Приватного малого підприємства «Евіс» (далі - ПМП «Евіс», Підприємство). В 1996 році Підприємство придбало приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3» на аукціоні. На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 26 серпня 1998 року ПМП «Евіс» подарувало вказаний магазин його батькові ОСОБА_6 , який дав кошти для придбання цього майна. Після смерті батька він продовжував працювати в магазині, оскільки його син ОСОБА_1 як фактичний власник нежитлових приміщень за заповітом ще був малолітнім. Оформленням усіх документів, в тому числі на добудоване ним складське приміщення, займалася його дружина ОСОБА_5 , якій не було відомо про існування договору дарування та заповіту. Він не знає, чому за життя батько не провів реєстрації права власності на магазин. Спадщину ніхто не оформляв, тому що вона належала позивачу. Вважає, що оскільки син був малолітнім, то він користувався спірним майном від його імені.

Заперечуючи проти позову, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що стороною позивача не надано доказів прийняття ОСОБА_4 в дар нерухомого майна та здійснення ним підприємницької діяльності в магазині. Оскільки за життя спадкодавець не провів реєстрації права власності, то власником спірного майна став ОСОБА_2 як директор ПМП «Евіс». Про належність магазину ОСОБА_2 також свідчить факт його передачі в іпотеку банку. Пред`явлений ОСОБА_1 позов спрямований не на захист порушених прав, а на унеможливлення звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, позивачем пропущена позовна давність.

Заперечуючи проти позову, ВК Могилів-Подільської міської ради посилався на те, що у 2008 році ОСОБА_2 звернувся до міської ради із заявою про оформлення права власності на приміщення магазину по АДРЕСА_1 , надавши необхідний пакет документів. Вказане нерухоме майно було передано ОСОБА_2 у власність як новостворене, оскільки він здійснив відповідну добудову. На ім`я відповідача було видано свідоцтво про право власності на все приміщення магазину № НОМЕР_1 . В подальшому на підставі рішення ВК Могилів-Подільської міської ради від 15 квітня 2008 року № 124 взамін свідоцтва № НОМЕР_1 ОСОБА_2 отримав три окремих свідоцтва про право власності, а саме: № НОМЕР_4 - на І поверх магазину, № НОМЕР_3 - на ІІ поверх магазину, № НОМЕР_2 - на частину підвалу. Виконавчим комітетом міської ради були дотримані всі вимоги закону, а відтак оскаржувані рішення та свідоцтва є законними.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 27 червня 2017 року до участі у справі як третю особу залучено ОСОБА_3 , оскільки за договором іпотеки від 23 квітня 2008 року № МКМП-320/1 ОСОБА_2 був її майновим поручителем.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів іпотеки від 23 квітня 2008 року № МКМП-320/1 та від 23 вересня 2008 року № МКМП-366/1, укладених між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , залишено без розгляду.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16 січня 2018 року позов задоволено частково. Скасовано рішення ВК Могилів-Подільської міської ради від 25 лютого 2008 року № 58 «Про оформлення права приватної власності на нежитлові об`єкти нерухомого майна» в частині площі 690,5 кв. м магазину літ. «А», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано рішення ВК Могилів-Подільської міської ради від 15 квітня 2008 року № 124 «Про оформлення права приватної власності на нежитлові об`єкти нерухомого майна» в частині площі 337 кв. м І поверху нежитлової будівлі магазину та в частині площі 353,5 кв. м ІІ поверху нежитлової будівлі магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано недійсними: свідоцтво про право власності № НОМЕР_4 на І поверх нежитлової будівлі магазину в частині площі 337 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_2 ; свідоцтво про право власності № НОМЕР_3 на ІІ поверх нежитлової будівлі магазину в частині площі 353,5 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_2 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов у вищевказаній частині, місцевий суд виходив з того, що факт отримання ОСОБА_2 свідоцтв про право власності на спірне нерухоме майно на підставі рішень виконавчого комітету міської ради свідчить про порушення права ОСОБА_1 як спадкоємця за заповітом, який на час відкриття спадщини був малолітньою особою і прийняв спадщину шляхом вступу у фактичне управління та володіння спадковим майном його батьками, які були законними представниками позивача. Доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що договір дарування, за яким спадкодавець отримав у дар приміщення магазину, є недійсним, так як всупереч статті 227 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР) не зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, є неспроможними, оскільки в той час виникнення права власності у набувача нерухомого майна за таким договором залежало від передачі майна та додержання нотаріальної форми договору і не було пов`язано з його реєстрацією. Після укладення договору дарування ОСОБА_4 розпорядився спірним нерухомим майном, склавши заповіт на користь позивача, тобто вчинив дії, що свідчать про прийняття дарунку. Та обставина, що ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті свого діда, підтверджується рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 06 вересня 2016 року, яким встановлено, що на час відкриття спадщини позивачу виповнилося 5 років, у зв`язку з чим з метою здійснення підприємницької діяльності спадковим майном користувалися його батьки; в липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Чернівецької держаної нотаріальної контори Вінницької області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті свого діда, однак отримав відмову, мотивовану тим, що ним були порушені вимоги статті 1270 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а саме пропущений строк для прийняття спадщини; скасовуючи постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, суд зазначив, що спадкодавець помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто в період дії ЦК Української РСР, положення якого підлягали застосуванню нотаріусом до спірних правовідносин. Крім того, під час розгляду справи ОСОБА_2 підтвердив, що після смерті його батька він управляв спадковим майном в інтересах свого сина ОСОБА_1 . Оскільки ОСОБА_2 заповів позивачу лише І та ІІ поверхи нежитлового приміщення магазину з визначеною площею, то в задоволенні позовних вимог, які стосуються більшої площі цього нерухомого майна, а також підвального приміщення, яке не увійшло до спадкової маси, не підлягають задоволенню. ОСОБА_1 не пропущена трирічна позовна давність, так як він дізнався про порушення своїх прав лише в липні 2015 року, коли розпочав процедуру оформлення спадщини. Заявляючи про сплив позовної давності, банк пов`язував його початок з днем укладення батьком позивача договорів іпотеки та з моментом досягнення ОСОБА_1 повноліття. Разом з тим позовні вимоги стосовно чинності договорів іпотеки, стороною яких позивач не був, залишені без розгляду. Наявні в матеріалах справи докази не дають суду підстав вважати, що позивач повинен був дізнатися про порушення свого права одразу при досягненні повноліття, оскільки ні оскаржувані рішення виконавчого комітету, ні видані на їх підставі свідоцтва про право власності, які носять індивідуальний характер, не доводилися до відома невизначеного кола осіб, в тому числі членів відповідної територіальної громади.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 17 квітня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ«Приватбанк» залишено без задоволення. Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16 січня 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Посилання банку на те, що спадщину не можна вважати прийнятою лише з тих підстав, що законні представники спадкоємця за заповітом продовжили користуватися спадковим майном без вчинення відповідних дій, які б стверджували про наміри прийняти спадщину від імені малолітньої дитини, є надуманими і такими, що не відповідають нормам ЦК Української РСР, зокрема статті 549, якою передбачено лише два варіанти прийняття спадщини (фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; подання державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини), які є різними і не пов`язаними між собою. При цьому окремого порядку прийняття спадщини малолітньою особою, зокрема подання від її імені заяви про прийняття спадщини, нормами вказаного кодексу не передбачалося, на відміну від норм ЦК України, якими встановлена презумпція прийняття спадщини малолітньою дитиною.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У червні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 17 квітня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Касаційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» мотивована тим, що договір дарування, за яким спадкодавець отримав у дар спірне приміщення магазину, не створює прав та обов`язків для сторін цього правочину, так як всупереч статті 227 ЦК Української РСР не зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів та в бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ). Матеріали справи не містять доказів на підтвердження фактичної передачі спірного майна обдарованому. ВК Могилів-Подільської міської ради були дотримані всі вимоги закону, а відтак оспорювані рішення цієї ради та видані на їх підставі свідоцтва про право власності є законними. ОСОБА_2 має кредитні зобов`язання перед банком і з метою уникнення відповідальності та можливої реалізації переданого в іпотеку нерухомого майна визнав пред`явлений його сином позов, що свідчить про недобросовісну поведінку вказаних осіб. Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про прийняття ОСОБА_2 спадщини саме від імені позивача. Нормами цивільного законодавства, яке діяло на час відкриття спадщини, не передбачалася презумпція прийняття спадщини малолітньою або неповнолітньою особою, оскільки набуття такою особою права на спадщину пов`язувалося з діями її батьків. При цьому здійснення батьками позивача підприємницької діяльності у спірних приміщеннях не свідчить про вчинення ними дій з прийняттям спадщини від імені їх сина. Таким чином, саме ОСОБА_2 набув право на спадщину за законом як єдиний спадкоємець першої черги шляхом вступу у фактичне управління та володіння спадковим майном його батька. Крім того, позивачемпропущена трирічна позовна давність, перебіг якої почався з 30 серпня 2012 року, тобто з дня досягнення ним повноліття.

У вересні 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що наведені у скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які перевірили їх та спростували відповідними висновками. Виникнення права власності у набувача нерухомого майна за договором дарування залежало від передачі майна та додержання нотаріальної форми договору і не було пов`язано з його реєстрацією. Вступ його батьками в оперативне управління спадковим майном свідчить про прийняття ним як неповнолітньою особою спадщини. Зазначений факт також був встановлений рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 06 вересня 2016 року. Про порушення своїх прав він дізнався лише в липні 2015 року, коли розпочав процедуру оформлення спадщини. Посилання банку на те, що пред`явлений ним позов направлений на уникнення цивільної відповідальності його батька щодо погашення кредитної заборгованості, є надуманими, оскільки він захищає своє право на спадкове майно, яке виникло задовго до укладання кредитного договору.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 23 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області.

12 вересня 2018 року справа № 138/1316/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

За змістом касаційної скарги судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позову не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядаються.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Згідно з частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судами встановлено, що в 1992 році було створене ПМП «Евіс». ОСОБА_2 як засновник і директор юридичної особи самостійно володів та розпоряджався майном цього підприємства.

21 лютого 1996 року між Фондом державного майна України та ПМП «Евіс» було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу на аукціоні нерухомого майна- нежитлового приміщення ІІ поверху магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3» загальною площею 353,5 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1 на час укладення правочину АДРЕСА_3 .

22 квітня 1996 року Фонд державного майна України та ПМП «Евіс» уклали ще один нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу майна за комерційним конкурсом, предметом якого був цілісний майновий комплекс торгово-виробничого підприємства «ІНФОРМАЦІЯ_3», в тому числі вбудоване приміщення площею 337 кв. м та підвальне приміщення площею 218,3 кв. м магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3».

На підставі вказаних правочинів ПМП «Евіс» отримало свідоцтва про право власності на нерухоме майно, зокрема набуло право власності на І, ІІ поверхи та частину підвалу магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3».

26 серпня 1998 року між ПМП «Евіс» та ОСОБА_4 були укладені нотаріально посвідчені договори дарування, за якими Підприємство подарувало ОСОБА_4 нежитлові приміщення І поверху магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3» площею 337 кв. м, ІІ поверху - площею 353,5 кв. м та частину підвалу - площею 218,3 кв. м, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Вказані правочини ОСОБА_4 не зареєстрував у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів чи в органах БТІ.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. За життя, а саме 28 серпня 1998 року він склав заповіт, яким нежитлові приміщення І та ІІ поверху магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3» по АДРЕСА_1 заповів своєму внукові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При вирішенні питання щодо належності спірного майна ОСОБА_4 суди виходили з того, що відповідно до частини першої статті 128 ЦК Української РСР (чинного на час укладення договорів дарування), право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно з частинами першою, другою статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до частин першої, третьої статті 244 ЦК Української РСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу, згідно з якою договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що після укладення договорів дарування ОСОБА_4 користувався спірним нерухомим майном, яким в подальшому розпорядився, склавши заповіт на користь позивача, тобто вчинив дії, що свідчать про прийняття дарунку, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що до спадкового майна повинно бути включено нежитлові приміщення І та ІІ поверхів магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3», оскільки чинне на той час цивільне законодавство не пов`язувало момент виникнення права власності на подароване майно з реєстрацію договору дарування у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів чи в органах БТІ.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 127/3354/17 (провадження № 61-9511св18) та від 03 жовтня 2019 року у справі № 727/12430/17 (провадження № 43679св18).

Доводи касаційної скарги про те, що договори дарування, за якими спадкодавець отримав у дар спірне приміщення магазину, є неукладеними, оскільки всупереч статті 227 ЦК Української РСР не зареєстровані у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органах БТІ, є неспроможними. До набрання чинності ЦК України виникнення права власності у набувача нерухомого майна за договором дарування залежало від передачі майна та додержання нотаріальної форми договору і не було пов`язане з його реєстрацією.

Судами також встановлено, що рішенням ВК Могилів-Подільської міської ради від 28 квітня 2005 року № 149 надано ПМП «Евіс» в особі директора ОСОБА_2. дозвіл на виготовлення за власні кошти технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , для комерційних потреб з подальшим правом викупу.

Згідно з довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АА № 282305 державна реєстрація ПМП «Евіс» була припинена 13 грудня 2007 року на підставі постанови Господарського суду Вінницької області від 11 липня 2006 року, що не пов`язано з банкрутством юридичної особи.

В 2008 році батько позивача - ОСОБА_2 оформив спірне нерухоме майно на своє ім`я. Згідно з актом державної приймальної комісії, утвореної ВК Могилів-Подільської міської ради, від 30 січня 2008 року про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта ОСОБА_2 здійснив самовільне будівництво складу-прибудови літ. «А1» загальною площею 47 кв. м до приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3», розташованого по АДРЕСА_1 .

Рішенням від 04 лютого 2008 року № 38 ВК Могилів-Подільської міської ради затвердив вказаний акт комісії та прийняв в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт - склад-прибудову до приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3».

12 лютого 2008 року ОСОБА_2 звернувся до голови Могилів-Подільської міської ради із заявою, в якій просив видати йому свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомого майна - магазин загальною площею 732,91 кв. м та частину підвалу площею 218,1 кв. м, розташовані по АДРЕСА_1 , до заяви додав вищевказані договори купівлі-продажу нерухомого майна від 21 лютого 1996 року та від 22 квітня 1996 року, укладені між Фондом державного майна України та ПМП «Евіс», і отримані Підприємством на їх підставі свідоцтва про право власності на І, ІІ поверхи та частину підвалу магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3».

Рішенням ВК Могилів-Подільської міської ради від 25 лютого 2008 року № 58 «Про оформлення права приватної власності в цілому на нежитлові об`єкти нерухомого майна» ОСОБА_2 було передано у власність магазин «ІНФОРМАЦІЯ_3» літ. «А» загальною площею 732,91 кв. м та частину підвалу літ. «А1» загальною площею 218,1 кв. м по АДРЕСА_1 . Раніше існуючі правовстановлюючі документи - договори купівлі-продажу (укладені між Фондом державного майна України та ПМП «Евіс»), зареєстровані 21 лютого 1996 року в реєстрі за № 1-466 та 22 квітня 1996 року - за № 1-1033, були погашені.

На підставі вказаного рішення 29 лютого 2008 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво № НОМЕР_1 на право власності на магазин «ІНФОРМАЦІЯ_3» літ. «А» загальною площею 732,91 кв. м та частину підвалу літ. «А-1» загальною площею 218,1 кв. м.

В подальшому за рішенням ВК Могилів-Подільської міської ради від 15 квітня 2008 року № 124 «Про оформлення права приватної власності на нежитлові об`єкти нерухомого майна» взамін свідоцтва № НОМЕР_1 ОСОБА_2 отримав три окремих свідоцтва про право власності, а саме: № НОМЕР_4 - на І поверх магазину, № НОМЕР_3 - на ІІ поверх магазину, № НОМЕР_2 - на частину підвалу.

23 квітня та 23 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», були укладені нотаріально посвідчені договори іпотеки, предметом яких були нежитлові приміщення І та ІІ поверхів магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3».

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався, зокрема на те, що факт отримання його батьком свідоцтв про право власності на спірне нерухоме майно на підставі рішень виконавчого комітету міської ради свідчить про порушення його прав як спадкоємця померлого ОСОБА_4 за заповітом, оскільки на час відкриття спадщини він був малолітньою особою і прийняв її шляхом вступу у фактичне управління та володіння спадковим майном його батьками як законними представниками.

Оскільки спадщина після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 відкрилася в період чинності ЦК Української РСР, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми цього Кодексу про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (частина перша статті 529 ЦК Української РСР).

Відповідно до частини першої статті 534 ЦК Української РСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Судами встановлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилася, що підтверджується інформаційною довідкою із Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 18 жовтня 2016 року № 45453378 та довідкою Державного нотаріального архіву Вінницької області від 02 листопада 2016 року № 2115/01-18.

Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 06 вересня 2016 року, яке набрало законної сили 20 вересня 2016 року, у справі № 150/481/16-ц позов ОСОБА_1 до Чернівецької держаної нотаріальної контори Вінницької області про визнання дій неправомірними задоволено. Визнано неправомірними дії державного нотаріуса Чернівецької держаної нотаріальної контори Вінницької області Ординського Ю. С. щодо відмови у вчиненні нотаріальної дії. Скасовано постанову державного нотаріуса Чернівецької держаної нотаріальної контори Вінницької області Ординського Ю. С. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17 липня 2015 року № 626/02-31.

Вказаним рішенням встановлено, що на час відкриття спадщини ОСОБА_1 виповнилося 5 років, у зв`язку з чим спадковим майном користувалися його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з метою здійснення підприємницької діяльності. При цьому законні представники позивача не зверталися до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. В липні 2015 року позивач звернувся до Чернівецької держаної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті свого діда ОСОБА_4 , однак отримав відмову, мотивовану тим, що ним були порушені вимоги статті 1270 ЦК України, а саме пропущений строк для прийняття спадщини. Суд зазначив, що оскільки спадкодавець помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , то нотаріус мав застосувати до спірних правовідносин положення ЦК Української РСР, який був чинним на час відкриття спадщини. Отже, при винесенні оскаржуваної постанови державний нотаріус допустив порушення норм матеріального права, що є підставою для визнання його дій незаконними та скасування постанови.

Задовольняючи частково позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що факт отримання ОСОБА_2 свідоцтв про право власності на спірне нерухоме майно на підставі рішень виконавчого комітету міської ради свідчить про порушення права ОСОБА_1 як спадкоємця за заповітом, який на час відкриття спадщини був малолітньою особою і прийняв спадщину шляхом вступу у фактичне управління та володіння спадковим майном його батьками як законними представниками.

Однак наведений висновок ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права з огляду на таке.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Разом з тим стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду з позовом за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням викладеного для вирішення спору, який виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема майнові права, суду необхідно встановити наявність у позивача таких прав, факт їх порушення і у зв`язку із зазначеним з`ясувати, чи правильний спосіб захисту свого права обрано позивачем при зверненні до суду.

Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 554 ЦК Української РСР в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Отже, на відміну від чинного ЦК України (частина четверта статті 1268), норми ЦК Української РСР не містили положень про те, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину.

ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що на час відкриття спадщини він був малолітнім (на день смерті діда йому виповнилося 5 років), однак прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном його батьками як законними представниками.

Відповідно до частини першої статті 14 ЦК Української РСР за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди.

Після смерті спадкодавця ОСОБА_2 та/або ОСОБА_5 не зверталися із заявою про прийняття спадщини в інтересах малолітнього ОСОБА_1 .

При цьому, оскільки під фактичним вступом у володіння спадковим майном розуміються будь-які дії спадкоємця з управління майном, то використання батьками позивача спірних приміщень у підприємницькій діяльності не може свідчити про вчинення ними дій з прийняття спадщини від імені їх сина.

Однак ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не застосували вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та не врахували, що фактичний вступ в управління та володіння спадковим майном ОСОБА_2 (використання магазину в комерційних цілях) свідчить лише про прийняття спадщини ним як спадкоємцем першої черги за законом, оскільки такі дії не можуть вчинятися в інтересах інших осіб, в тому числі малолітніх чи неповнолітніх.

Враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , що свідчить про відсутність в нього цивільного права, за захистом якого він звернувся до суду, то пред`явлені ним позовні вимоги про скасування рішень ВК Могилів-Подільської міської ради та визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно не підлягають задоволенню.

Посилання судів як на підтвердження прийняття позивачем спадщини на рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 06 вересня 2016 року є помилковим, оскільки цим рішенням не встановлювався такий факт. Скасовуючи постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, суд виходив з того, що спадкодавець помер в період дії ЦК Української РСР, у зв`язку з чим нотаріус безпідставно вказав про пропущення заявником передбаченого статтею 1270 ЦК Українистроку для прийняття спадщини.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового рішення. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінки суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, навіть у випадку встановлення у вищевказаній справі певних обставин, відповідачі в цій справі, які не брали участі у справі, в якій такі обставини були встановлені, мали право їх спростувати в загальному порядку.

Неправильне застосування судами вищенаведених норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи.

Оцінюючи правомірність постановлених у справі судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди зобов`язані належним чином мотивувати власні процесуальні дії, враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися виключно на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, а обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов.

Верховний Суд також враховує те, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Звернення до суду з позовом не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. ОСОБА_2 , який передав нежитлові приміщення магазину в іпотеку банку, визнавши пред`явлений його сином позов, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки перерозподіл спадщини порушує майнові інтереси банку і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Інший висновок не відповідав би засадам справедливості, добросовісності і розумності.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення в частині вирішення позову про скасування рішення Виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради Вінницької області від 25 лютого 2008 року № 58 «Про оформлення права приватної власності на нежитлові об`єкти нерухомого майна» в частині площі 690,5 кв. м магазину літ. «А», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , скасування рішення Виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради Вінницької області від 15 квітня 2008 року № 124 «Про оформлення права приватної власності на нежитлові об`єкти нерухомого майна» в частині площі 337 кв. м І поверху нежитлової будівлі магазину та в частині площі 353,5 кв. м ІІ поверху нежитлової будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 », визнання недійсними свідоцтва про право власності № НОМЕР_4 на І поверх нежитлової будівлі магазину , розташованого по АДРЕСА_1 , в частині площі 337 кв. м та свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 на ІІ поверх нежитлової будівлі магазину, розташованого по АДРЕСА_1 , в частині площі 353,5 кв. м підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» сплатило 3 307,20 грн, а за подання касаційної скарги - 4 409,60 грн, всього - 7 716,80 грн, які підлягають стягненню з позивача на його користь.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 17 квітня 2018 року в частині вирішення позову про скасування рішення Виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради Вінницької області від 25 лютого 2008 року № 58 «Про оформлення права приватної власності на нежитлові об`єкти нерухомого майна» в частині площі 690,5 кв. м магазину літ. «А», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , скасування рішення Виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради Вінницької області від 15 квітня 2008 року № 124 «Про оформлення права приватної власності на нежитлові об`єкти нерухомого майна» в частині площі 337 кв. м І поверху нежитлової будівлі магазину та в частині площі 353,5 кв. м ІІ поверху нежитлової будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 », визнання недійсними свідоцтва про право власності № НОМЕР_4 на І поверх нежитлової будівлі магазину , розташованого по АДРЕСА_1 , в частині площі 337 кв. м та свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 на ІІ поверх нежитлової будівлі магазину, розташованого по АДРЕСА_1 , в частині площі 353,5 кв. м скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_3 , про скасування рішення Виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради Вінницької області від 25 лютого 2008 року № 58 «Про оформлення права приватної власності на нежитлові об`єкти нерухомого майна» в частині площі 690,5 кв. м магазину літ. «А», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , скасування рішення Виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради Вінницької області від 15 квітня 2008 року № 124 «Про оформлення права приватної власності на нежитлові об`єкти нерухомого майна» в частині площі 337 кв. м І поверху нежитлової будівлі магазину та в частині площі 353,5 кв. м ІІ поверху нежитлової будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 », визнання недійсними свідоцтва про право власності № НОМЕР_4 на І поверх нежитлової будівлі магазину , розташованого по АДРЕСА_1 , в частині площі 337 кв. м та свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 на ІІ поверх нежитлової будівлі магазину, розташованого по АДРЕСА_1 , в частині площі 353,5 кв. м відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 7 716 (сім тисяч сімсот шістнадцять) грн 80 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов