Провадження № 2/522/485/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

12 грудня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі :

головуючого - судді Науменко А.В.

за участю секретаря Полегенького В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі об`єднану цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій протиправними та усунення перешкод в користуванні майном та про визнання частково недійсною приватизацію житла та визнання частково недійсним договору купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В:

06.09.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , про визнання дій протиправними та усунення перешкод в користуванні майном та про визнання частково недійсною приватизацію житла та визнання частково недійсним договору купівлі-продажу.

В своєї позовній заяві позивач просила:

- визнати незаконними дії відповідача ОСОБА_2 , щодо здійснення облаштування санвузла на сходовій площадці будинку під АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати відповідача ОСОБА_2 , за власні кошти привести сходову площадку третього поверху будинку під АДРЕСА_1 в первісний стан, який існував до моменту облаштування ним санвузла на сходовій площадці будинку під АДРЕСА_1 .

07.09.2017 року провадження по справі відкрите головуючим суддею Свяченою Ю.Б.

20.02.2018 року в порядку авторозподіла справа передана на розгляд судді Науменко А.В.

17.05.2018 року суд протокольно вирішив задовольнити заяву позивача та змінити відповідача ОСОБА_2 на належного відповідача ОСОБА_3 , якої належить квартира зі спірним санвузлом. Також, судом прийнята до розгляду нова редакція позову від 17.05.2018 року. В позовній заяві позивач просила визнати облаштування санвузла на сходовій площадці будинку ОСОБА_3 протиправною та зобов`язати за власні кошти привести сходову площадку третього поверху у первісний стан, який існував до облаштування санвузлу, не пізніше ніж через півроку з дня набрання рішенням законної сили.

Ухвалою суду від 26.06.2018 року закрите підготовче провадження та призначена справа до судового розгляду.

Суд звертає увагу, що затримання строків розгляду справи по суті напряму пов`язане з процесуальною поведінкою позивача, а саме з численним відкладенням засідань за заявами про хворобу, а також у зв`язку з багатьма замінами адвокатів позивача.

Ухвалою від 27.09.2018 року поновлений строк для прийняття заяви про витребування доказів та витребувані письмові докази з Департаменту міського господарства Одеської міської ради та приватного нотаріуса Шийко В.Б.. Витребувані документи надійшли до суду відповідно 31.10.2018 року та 06.11.2018 року.

22.08.2018 року позивач звернулася з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання частково недійсною приватизацію вказаної квартири відповідачів та частково недійсним договір купівлі-продажу частки даної квартири. По справі під номером 522/14976/18 відкрите провадження головуючим суддею Бойчук А.Ю.

В позовній заяві позивач просила:

-визнати приватизацію квартири АДРЕСА_2 в частині приватизації самовільно збудованого санвузлу частково недійсною;

-визнати договір купівлі-продажу 349/1000 частини вказаної квартири укладений 10.08.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 частково недійсним в частині самовільно збудовонного санвузлу.

-зобов`язати відповідачів за власні кошти привести сходову площадку третього поверху будинку у первісний стан, який існував до облаштування санвузлу.

Ухвалою від 23.05.2019 року зазначені справи були об`єднанні в одне провадження та продовжений розгляд справи по суті під № 522/16737/17.

30.10.2019 року після чергової зміни адвоката позивача, остання подала до суду заяву про збільшення позовних вимог (уточнену позовну заяву).

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ст.126 ЦПК України).

Враховуючи, що з 26.06.2018 року по справі закрите підготовче провадження, а уточнення позовних вимог, подані з пропущенням процесуального строку, суд дійшов до висновку про залишення поданої заяви без розгляду.

Також 30.10.2019 року позивач звернулася з заявою про призначення по справі судової будівельно технічної експертизи. Дослідивши докази по справі, вислухавши доводи сторін, суд дійшов висновку, що запропоновані позивачем питання на експертизу не входять до предмету спору та доказування. Судом встановлене, що первинним підлягає оцінці довід позивача про самовільну реконструкцію квартири, за наслідком якого усі інші доводи є похідними, але самовільність реконструкції суд має дослідити за наявними у справі письмовими доказами.

Позовні вимоги позивача по об`єднаній справі обґрунтовані тим, що остання є власником квартири АДРЕСА_1 у зазначеному будинку на третьому поверсі. На цьому же поверсі знаходиться квартира АДРЕСА_3 , яка належала в частках відповідачам. 1998 році ОСОБА_2 звернувся до Центральної райадміністрації та Розпорядженням № 1364 від 02.12.1998 року Центральний райвиконком затвердив проект реконструкції квартири. Далі без згоди усіх мешканців будинку відповідач ОСОБА_4 здійснив самовільно реконструкцію, за наслідком чого сходова клітка складає один метр. Цим відповідач збільшив квартиру за рахунок сходової клітини. Далі Розпорядженням № 777 від 17.08.2001 року задоволено протест прокурора та скасоване вказане Розпорядження № 1364 від 02.12.1998 року. Позивач вказує, що здійсненою самовільною реконструкцією порушені її права власника квартири, а проведена у 2004 році приватизація і договір купівлі-продажу частини квартири між відповідачами є незаконними в частині права на реконструйоване приміщення, приєднане до квартири. Надані відповідачами данні по квартирі для її приватизації не відповідають дійсності.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Позивач пояснила суду, що у 2001 році їй стало відомо, що розпорядження скасовано, за наслідком її скарг до прокуратури. Щодо строків звернення до суду позивач пояснила, що була хвора її мати тому вона не могла звернутися до суду. На запитання суду позивач підтвердила обставини викладені відповідачем ОСОБА_2 , що дійсно усі роботи по квартирі були виконані у 1999 році та зовнішній вигляд сходової клітини на третьому поверсі з цього часу є незмінним. Також позивач підтвердила, що на сходовій клітині третього поверху був розташований туалет загального користування. Вона бажає, щоб відповідачі привели саме цей туалет у первинний стан, тому як вона також бажає користуватися цим приміщенням.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 заперечували у задоволенні позову, подали Відзив на позов з додатками документів на підтвердження узаконення здійсненої реконструкції відповідно до вимог діючого законодавства України. Наполягали на застосуванні строку позовної давності звернення позивачем до суду. ОСОБА_2 пояснив, що наданими матеріалами підтверджується, що він проживав в зазначеній квартирі будинку старого фонду, без санвузлу. Санвузол загального користування був на третьому поверсі та вхід до нього був влаштований з сходової клітини. Після того як позивач влаштувала у своєї квартирі туалет та приватизувала квартиру у якої проживала, вона припинила користуватися загальним туалетом. Тому спочатку він здійснив ремонт вказаного санвузлу, та подалі здійснював його утримання у тому числі прибирання. У 1999 році на підставі отриманих дозвільних документів здійснив реконструкцію, якою приєднав вказаний туалет до квартири, з відповідною зміною входу до квартири та входу до санвузлу вже з його квартири. Вказав, що був здивований позовом, тому як позивач після 2001 року припинила пред`являти будь-які претензії до нього, та на реконструкцію не скаржилася. Після скасування розпорядження № 1364 від 02.12.1998 року він пройшов всі інстанції, отримав усі дозвільні документи та погодження проекту на узаконення вже існуючої реконструкції. У зв`язку з чим, вважає, що приватизація після узаконення реконструкції по влаштуванню у квартирі єдиного санвузлу була здійснена на підставі належних документів без порушень законодавства.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого 24 липня 1997 року на підставі Розпорядження органу приватизації №98201 від 24 липня 1997 року. Дана квартира знаходиться на третьому ( останньому) поверсі триповерхового будинку під АДРЕСА_1 . На даному ( третьому) поверсі будинку під АДРЕСА_1 всього знаходиться дві квартири: належна позивачу ОСОБА_1 , на праві приватної власності квартира під АДРЕСА_1 та належна на праві приватної власності відповідачці, ОСОБА_3 квартира під №6.

Відповідач ОСОБА_2 для забезпечення власних потреб, на підставі Розпорядження № 1364 від 02.12.1998 року Центральний райвиконком про затвердження проекту реконструкції квартири АДРЕСА_3 у будинку здійснив у 1999 році реконструкцію дерев`яної конструкції, у якій для забезпечення потреб мешканців квартир було облаштовано спільну вбиральню. Після реконструкції на місці спільної вбиральні був облаштований особистий санвузол для квартири АДРЕСА_3 з відповідною зміною входу до нього безпосередньо з квартири. Даний факт підтверджений сторонами та відповідає наявним у справі письмовим доказам.

Таким чином, на час проведення реконструкції Розпорядження № 1364 було діючим, а тому не має підстав для висновку, що реконструкція проведена самовільно.

Розпорядженням Центральної районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 777 від 17 серпня 2001 року було задоволено протест прокурора Центрального району міста Одеси та скасовано Розпорядження Центральної районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради №1364 від 02 грудня 1998 року «Про затвердження проекту облаштування санвузла квартири АДРЕСА_3 .

Звертаючись із вимогою про визнання дій протиправними та усунення перешкод у користування майном позивач зазначає, що облаштування санвузла на сходах будинку АДРЕСА_1 є неправомірним та порушує як порушує норми законодавства про порядок здійснення будівельних робіт та забезпечення заходів протипожежної безпеки.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 17 вересня 2001 року Одеською обласною службою Української державної інвестиційної експертизи Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України листом за №194 повідомлено першого заступника голови Центральної районної адміністрації про те, що розглянувши скаргу ОСОБА_5 служба повідомляє про відсутність відхилень від нормативів облаштування тамбуру та санвузлу квартира АДРЕСА_2 . Суд звертає увагу, що позивач не спростовувала обставини звернення з численними скаргами та отримання на них відповідей за наслідком перевірок.

У жовтні 2002 року Одеський філіал НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ України з питань житлово-комунального господарства розробив технічний висновок зберігання санітарно-технічного вузла та тамбуру у квартирі АДРЕСА_2 , відповідно до змісту якого внутрішнє планування квартири та призначення приміщень збережені відповідно до проекту, основні несучі та огороджувальні конструкції квартири находяться в задовільному технічному стані, квартира придатна до експлуатації.

14 листопада 2002 року 4-а самостійна державна пожежна частина Управління державної пожежної охорони УМВС в Одеській області розглянувши технічний висновок не заперечує проти збереження санітарно-технічного вузла та тамбуру у квартирі АДРЕСА_2 .

14 лютого 2003 року Державна санітарно-епідеміологічна служба міста Одеси прийшла до висновку про можливість збереження та подальшу експлуатацію прибудованого тамбуру до квартира АДРЕСА_3 та санітарно-технічного вузла в житловому будинку АДРЕСА_5 .

23 липня 2003 року Розпорядженням №1365 Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради, керуючись Положенням про районну адміністрацію Одеської міської ради, в межах повноважень згідно діючого законодавства, було затверджено технічний висновок збереження санітарно-технічного вузла і тамбуру у квартирі АДРЕСА_2 , дозволено ОСОБА_4 зберегти виконану прибудову, вважати квартиру прийнятою до експлуатації. Дана указівка відділу обліку та розподілу житлової площі внести зміни у лицьовий рахунок даної квартири , а саме прийнята до експлуатації квартира загальною площею 69.7 кв.м. (житловою площею 35.9 кв.м)

Таким чином суд встановлює, що Розпорядженням №1365 узаконена здійснена відповідачами реконструкція квартири АДРЕСА_3 , якою влаштований окремий санвузол, за рахунок вбиральні загального користування, яка примикала до квартири відповідачів.

24 травня 2004 року згідно свідоцтва про право власності на житло виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради 651/1000 квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_6 дійсно належить на правах приватної власності ОСОБА_3 . Згідно експлікації та плану квартири, за наслідком реконструкції 1989 року за погодженим відповідними органами проектом, у квартирі влаштований санвузол площею 4.0 кв.м. та коридор для доступу до квартири та санвузлу площею 1.1. кв.м.

Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 321 ЦК передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 152 Житлового кодексу Української РСР (в редакції, чинній на момент прийняття розпорядження №1365 Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради) встановлено, що переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Таким чином, облаштування санвузла у квартирі АДРЕСА_2 було здійснено відповідно до чинного на момент такого облаштування законодавства, рішення про затвердження облаштування позивачем не оскаржувалося, у зв`язку із чим вимога позивача про визнання облаштування санвузла протиправним та усунення перешкод у користування майном є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 345 ЦК, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції чинній на момент прийняття розпорядження органу приватизації; далі - Закон №2482-ХІІ), приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Пунктом 1 статті 2 Закону №2482-ХІІ (у редакції чинній на момент прийняття розпорядження органу приватизації) визначено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно зі пунктом 1 статті 8 Закону 2482-ХІІ (у редакції чинній на момент прийняття розпорядження органу приватизації), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Відповідно до пункту 5 статті 8 Закону 2482-ХІІ (у редакції чинній на момент прийняття розпорядження органу приватизації), передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Пунктами 24, 26 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 (чинного на момент прийняття розпорядження органу приватизації) встановлено, що орган приватизації оформляє розрахунки та видає розпорядження (додаток 8). На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує свідоцтво про право власності на житло (додаток 10) та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі (додаток 11).

Пунктом 28 вищезазначеного Положення передбачено, що свідоцтво на право власності на квартиру (будинок) під лягає обов`язковій реєстрації в органах технічної інвентаризації.

Розпорядження органу приватизації №183996 від 24 травня 2004 року було прийнято уповноваженим органом, у порядку передбаченому Законом №2482-ХІІ (у редакції чинній на момент прийняття розпорядження органу приватизації) та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, оформлено відповідним свідоцтвом про право власності на житло від 24 травня 2004 року, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №8- 15444 та в органі технічної інвентаризації.

Таким чином, судом встановлено, що приватизація житла була здійснення у порядку, передбаченому законодавством України.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів».

Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивач не є стороною оспорюваного правочину купівлі-продажу, та нею не обґрунтовано та не наведено будь-яких підстав, що могли би привести до визнання недійсним законно укладеного договору.

Також, суд вказує що застосування принципу пропорційності, який є також принципом цивільного судочинства ( п. 6 ч. 3 ст. 2 ст. 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідача та загальними ( суспільними) інтересами.

Разом с тим, порушення стабільності та прогнозованості у суспільних відносинах, в тому числі щодо прав власності осіб на нерухоме майно, яке виникле у власника квартири за рахунок її законної реконструкції з метою влаштування у квартирі єдиного власного санвузлу за рахунок вбиральні загального користування на сходах, не може бути порушено з метою захисту прав позивача на яке він посилається у позові.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем жодним чином не доведено факту порушення його прав власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме наприклад вибуття майна з володіння, перешкоджання в будь-який час відповідачами у користуванні чи розпорядженні майном та інше. Посилання позивача на порушення пожарних норм спростовані матеріалами справи, у тому числі за наслідками перевірок за її скаргами ще у 2001 році, тому вказані обставини свідчать про те, що позивач зловживає своїми цивільними правами згідно ст. 13 ЦК України.

Також суд встановлює, що позивачем не доведене жодним доказом, що відповідачі порушили права позивача, коли здійснили реконструкцію у 1999 році належної їм квартири під час дії Розпорядження № 1364 від 02.12.1998 року. Суд звертає увагу на усталену практику Верховного суду, що зазначене Розпорядження є актом індивідуального виконання безпосередньо власниками квартири АДРЕСА_3 . Тому скасування даного Розпорядження вже після його виконання проведеною реконструкцією не свідчить про її самовільне проведення чи незаконність.

Представник відповідача звернувся з заявою про застосування строків позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Отже, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-2469цс16, у постанові суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12 та узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Крім того, у справі «Устименко проти України», Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) встановив порушення п.1 ст.6"Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод".

Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Суд постановив, що, якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. ЄСПЛ зазначено в п. 52 рішення, що, якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, суд не вказав чітких причин такого рішення.

За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущене без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У справі Волков проти України (Oleksandr Volkov v. Ukraine № 21722/11, параграф 137, від 9 січня 2013 року) Європейський суд з прав людини зазначає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень.

Виходячи з наведеного, суд визнає, що при зверненні з позовом до суду, позивач не довів, коли саме дізнався про порушення свого права, не надав належних доказів, що могли підтвердити такі обставини, що свідчить про порушення ним строків звернення до суду. Однак, враховуючи вище зазначені висновки суду по суті позовних вимог суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні позовних вимог по об`єднаній справі у повному обсязі, з зазначених вище підстав недоведеності позовних вимог, а не з підстав пропущення строку звернення до суду.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог по об`єднаній цивільній справі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій протиправними та усунення перешкод в користуванні майном та про визнання частково недійсною приватизацію житла та визнання частково недійсним договору купівлі-продажу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлений 23.12.2019 року.

Суддя А.В. Науменко

12.12.19