ПОСТАНОВА

Іменем України

31 січня 2019 року м. Кропивницький

справа № 405/2972/17

провадження № 22-ц/4809/291/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Авраменко Т.М., Суровицької Л.В.

секретар Лазаренко - Шаповалова В.В.

учасники справи:

представник ОСОБА_1- ОСОБА_2

представник ОСОБА_3- ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31.10.2018 року, суддя Шевченко І.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, вселення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, вселення.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 19.01.1991 року по 31.08.2010 року перебував у шлюбі з відповідачем.

В період шлюбу разом із відповідачем 28.01.1997 року придбали 3/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1., а 26.03.1997 року придбали ще 2/5 житлового будинку за вищезазначеною адресою.

Позивач зазначив, що вищезазначений будинок з надвірними будівлями був придбаний у період шлюбу за спільні кошти, частки є рівними та відповідно до звіту про незалежну експертну оцінку вартості майна загальна вартість зазначеного будинку становить 607 691,00 грн., а тому просить визнати за ним в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1.

07.12.2017 року подав заяву про збільшення позовних вимог, крім поділу спільного майна подружжя, просив вселити його у будинок, який підлягає поділу, у зв'язку з тим , що йому чиняться перешкоди у користуванні зазначеним майно.

12.10.2018 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав заяву в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6100 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31.10.2018 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв'язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначено, що позивачем пропущено строк звернення до суду, про застосування якої було заявлено відповідачем. Спірний будинок належить відповідачу на праві власності, позивач протягом 7 років вивіз свої особисті речі, за комунальні послуги не сплачував, позивач не надав доказів про те, що він проживав у зазначеному будинку.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 05.12.2018 року по справі відкрито апеляційне провадження.

19.12.2018 року по справі визначено склад колегії суддів.

21.12.2019 року до суду поштою надіслано відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_3 ОСОБА_4, в якому заперечується проти задоволення апеляційної скарги та зазначається, що спірний будинок придбаний за спільні кошти, а тому частки є рівними. Крім того, строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки позовна давність обчислюється не від дня розірвання шлюбу, а від дня порушення права власності. Про порушення права власності позивач дізнався у грудні 2016 року коли відповідач почала перешкоджати йому у доступі до належного на праві спільної сумісної власності будинку.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 22.12.2018 року справу призначено на 31.01.2019 року на 11 год.30 хв.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що позивач та відповідач з 19.01.1991 року по 31.08.2010 року перебували у шлюбі, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31.08.2010 року (а.с. 19).

В період шлюбу відповідачем укладено договір купівлі-продажу від 28.01.1997 року про придбання 3/5 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5) та договір купівлі-продажу від 26.03.1997 року про придбання 2/5 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6)

Суд першої інстанції зазначив, що згідно зі ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У відповідності до ст. 28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Вищенаведені положення КпШС УРСР кореспондуються з нормами СК України, який набрав чинності 01 січня 2004 року і діє на момент виникнення спору між сторонами.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), а відповідно до ст. 61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь - які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Суд першої інстанції встановив , що 25.10.2017 року відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності до вимог про поділ майна подружжя, оскільки про порушення свого права йому стало відомо 31.08.2010 року, тобто з моменту розірвання шлюбу.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ч. 4 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 72 СК України визначено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Суд першої інстанції зазначив, що спірне майно сторонами придбано під час перебування у шлюбі. Шлюб між сторонами розірвано за рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31.08.2010 року. З приводу поділу майна спору не було.

Про порушення свого права позивачу стало відомо в 2017 році при позбавлені права користування зазначеним житловим будинком, що підтверджується рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 17.05.2017 року (а.с. 52), а з відповідним позовом ОСОБА_3 звернувся 08.06.2017 року, тобто в межах строку позовної давності, встановленого ст.ст. 256, 257 ЦК України, ст. 72 СК України.

Відповідач чинить перешкоди для вселення позивача у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний будинок є об'єктом спільної сумісної власності та вважає за необхідне визначити частку позивача у ній в розмірі 1/2. Крім того, позивач, на даний час позбавлений права користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2, а тому позовні вимоги про вселення підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач з 19.01.1991 року по 31.08.2010 року перебували у шлюбі, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31.08.2010 року).

В період шлюбу відповідачем укладено договір купівлі-продажу від 28.01.1997 року про придбання 3/5 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5) та договір купівлі-продажу від 26.03.1997 року про придбання 2/5 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1

Згідно норм матеріального права, яке діяло на час розірвання шлюбу зокрема ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Проте , що зазначене майно є спільною сумісною власністю сторонами не заперечувалось.

Відповідно до ст. 28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Вищенаведені положення КпШС УРСР кореспондуються з нормами СК України, який набрав чинності 01 січня 2004 року і діє на момент виникнення спору між сторонами.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), а відповідно до ст. 61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь - які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти.

З матеріалів справи вбачається, що підчас розірвання шлюбу в серпні 2010 року питання про поділ майна між сторонами не вирішувалось.

Доводи відповідача, що позивач вивіз свої особисті речі і за весь період не проживання не підтверджуються належними та допустимими доказами. Посилання відповідача , що позивач не сплачував за комунальні послуги не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки зазначені обставини не є предметом даного судового розгляду.

Доводи відповідача, що позивач не дав належних доказів на підтвердження того, що він проживав у зазначеному будинку, спростовуються матеріалами справи зокрема рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 17.05.2017 року , яким переглядалось рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27.01.2017 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням з якого вбачається , що ОСОБА_1 в позові зазначала , проте , що ОСОБА_3 не проживає в належному будинку тільки з січня 2016 року.

В частині доводів відповідача про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, колегія суддів дійшла висновку, що дані доводи є необґрунтованими.

Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини 2 ст. 72 СК України - позовна давність обчислюється від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності.

З матеріалів справи вбачається, що позивач дізнався про порушене своє право в грудні 2016 року, коли ОСОБА_1 подала до суду позов до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 17.05.2017 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Доводи відповідача, що строк позовної давності починає відраховуватись із дати рішення суду про розлучення є необґрунтованими, оскільки сторони не вирішували питання про поділ майна під час розірвання шлюбу , що є спільній власності, а доводи відповідача, що у позивач виникло право на звернення до суду на протязі 3 років після розірвання шлюбу є безпідставними оскільки не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Позивач вважає, що є право порушене з грудня 2016 року , відповідно строк позовної давності звернення до суду з позовом ним не пропущено так як з позовом звернувся у суд 08.06.2017 року в межах строків визначених законом.

Апеляційний суд, приймаючи до уваги встановлені обставини, дійшов висновку, що суд першої інстанції розглянув справу в межах доводів заяви та наданих сторонами доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31.10.2018 року - залишити без змін.

Текст постанови буде складено 08.02. 2019 року.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: