Ухвала

20 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 343/63/19

провадження № 61-22572 ск 19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Луспеника Д. Д. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня

2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду

від 08 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз збут» та публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Івано-Франківськгаз» про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії; за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз збут» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за надані послуги з газопостачання,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства

з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Івано-Франківськгаз збут» та публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) по газопостачанню та газифікації «Івано-Франківськгаз», правонаступником якого є акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Івано-Франківськгаз»,

у якому просив: зобов`язати ПАТ по газопостачанню та газифікації «Івано-Франківськ газ» провести коригування показників лічильників помісячно

в межах, визначених пільговими нормами, встановленими для нього по особовому рахунку № НОМЕР_1 ; звільнити його від сплати безпідставно простроченої заборгованості за спожитий природний газ у розмірі

1 980,00 грн перед ТОВ «Івано-Франківськгаз збут», посилаючись на те, що він є споживачем природного газу та користувачем послуг з газопостачаннята користується пільгою «Інвалід війни III групи», що передбачає 100% знижку на ціну за послуги з газопостачання в межах соціальних нормативів споживання, однак з 01 листопада 2018 року у нього виникла заборгованість за природний газ у розмірі 1 980,00 грн, яку він вважав нарахованою постачальником безпідставно.

У лютому 2019 року ТОВ «Івано-Франківськгаз збут» подало до суду зустрічну позовну заяву, у якій просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованості за спожитий природний газ у розмірі 1 835,56 грн, посилаючись на те, що ТОВ «Івано-Франківськгаз збут» виконувало свої зобов`язання в частині безперебійного постачання газу, однак ОСОБА_1 свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку за надані послуги з газопостачання не виконував, не розраховувався вчасно

і в повному обсязі, що призвело до виникнення боргу.

Рішенням Долинського районного суду від 31 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Івано-Франківськгаз збут» та ПАТ

по газопостачанню та газифікації «Івано-Франківськгаз» відмовлено.

Позов ТОВ «Івано-Франківськгаз збут»задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Івано-Франківськгаз збут»

1 365,22 грн заборгованості за спожитий природний газ.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 08 листопада

2019 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення,

а рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області

від 31 липня 2019 року - без змін.

У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 листопада 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити і відмовити

у задоволенні позову ТОВ «Івано-Франківськгаз збут».

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Ціна позову у даній справі становить 1 980,00 грн, яка станом на 1 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921,00 грн * 100 = 192 100 грн) і, крім того, справа не підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 274 ЦПК України).

Крім того, було заявлено вимоги немайнового характеру.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подавкасаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, статтями 175, 176, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз збут» та публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Івано-Франківськгаз» про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії; за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз збут» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за надані послуги

з газопостачання відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Д. Д. Луспеник