ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3333/19 Справа № 179/1376/17 Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства "Агропростор", треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Заплавська сільська рада Магдалинівського району Дніпропетровської області, Державна інспекція сільського господарства в Дніпропетровській області, Головне територіальне управління юстиції в Дніпропетровській області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПП "Агропростор" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточнень, посилався на те, що 01 червня 2013 року був укладений договір оренди земельної ділянки між ОСОБА_2 та ПП «Агропростор» строком на 5 років, з правом пролонгації щодо земельної ділянки площею 4,12 га з кадастровим номером :01:002:0230, що розташована на території Заплавської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області. Зазначений договір був зареєстрований Магдалинівський районним управлінням юстиції 25.04.2014 року. Після смерті ОСОБА_2, ОСОБА_1 прийняв спадщину у вигляді вищевказаної земельної ділянки. Позивач вирішив розірвати договір оренди з відповідачем, який укладено раніше, але відповідачем йому було надано новий договір від 01.06.2013 року, який нібито підписаний ОСОБА_2 на строк 5 років. Ознайомившись із наданим договором, позивач виявив, що він підписаний не ОСОБА_2, а іншою особою. ОСОБА_2 повноважень на укладення від його імені договору нікому не надавав, крім позивача.

На підставі наведеного, позивач просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 01.06.2013 року укладений між ОСОБА_2 та ПП «Агропростор», у звязку із істотним порушенням договору, зобовязати ПП «Агропростор» повернути земельну ділянку, стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

З огляду на те, що згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, така інформація оприлюднюється на офіційному веб-порталі судової влади України.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_2 та ПП «Агропростор», який датовано 01.06.2013 року, було укладено договір оренди земельної ділянки строком на 5 років, з правом пролонгації щодо земельної ділянки площею 4,12 га з кадастровим номером :01:002:0230, що розташована на території Заплавської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області(а. с. 8-17).

Зазначений договір оренди земельної ділянки зареєстрований Державним реєстратором Магдалинівського районного управління юстиції 25 квітня 2014 р. (а. с. 21).

21.10.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за позивачем було зареєстроване право власності на земельну ділянку, яка належала ОСОБА_2 (а. с. 21).

До позивача як власника земельної ділянки, яка належала ОСОБА_2 перейшли права та обов'язки попереднього власника за договором оренди укладеного ОСОБА_2 та ПП «Агропростор», у відповідності до ч. 1 ст. 148-1 ЗК України.

Укладаючи договір оренди земельної ділянки, ОСОБА_2, як власник земельної ділянки та ПП «Агропростор» дійшли згоди щодо його істотних умов, скріпивши договір своїми підписами. Зазначення в договорі оренди невірної дати його укладення не впливає на факт дійсності цього договору, оскільки права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірного договору, набуто після відповідної державної реєстрації, а саме з 25.04.2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірний договір оренди земельної ділянки було укладено за вільного волевиявлення ОСОБА_2, як сторони договору. Доказів, які б свідчили про підписання оспорюваного договору не ОСОБА_2, а іншою особою, позивачем не надано.

Посилання ОСОБА_1 на існування договорів оренди земельної ділянки, укладених між ОСОБА_2 та ПП Агрофірма Хлібодар, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки вказані обставини не є предметом спору у даній справі, будь-яких позовних вимог щодо договорів оренди земельної ділянки, укладених з ПП Агрофірма Хлібодар, позивач не заявляв.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірний договір має бути визнано недійсним, як такий, що укладено з численними порушеннями законодавства, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на договорі оренди земельної ділянки міститься підпис ОСОБА_2, клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з цього питання позивач не заявляв, інших доказів на спростування волевиявлення ОСОБА_2 при укладенні договору оренди земельної ділянки позивачем суду не надано.

Також, посилання на те, що ОСОБА_2 не міг підписати спірний договір, так як був людиною похилого віку, мав всохлу руку є необґрунтованими, оскільки позивачем не було доведено вказаного у відповідності до вимог ЦПК України, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Більш того, в матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена довіреність від 03.06.2015 року надана ОСОБА_2 на представництво його інтересів в організаціях та підприємствах на ім'я ОСОБА_1, яка підписана ОСОБА_2, між тим ОСОБА_1 не ставить під сумнів факт підписання цього документу саме ОСОБА_2, незважаючи на те, що вказана довіреність була підписана пізніше договору оренди, з дня укладення спірного договору оренди минуло два роки(а.с. 32).

Таким чином, позивачем не спростовано факту підписання договору оренди земельної ділянки особисто ОСОБА_2

Крім того, як вбачається зі свідоцтва про смерть І-КИ №677500, ОСОБА_2 помер 11.02.2016 року(а.с. 19), тобто майже через три роки з дня укладення договору оренди земельної ділянки, між тим за життя ОСОБА_2 не звертався до відповідача з будь-якими претензіями щодо спірної земельної ділянки про недійсність договору оренди.

Більш того, померлий ОСОБА_2 у 2014 році отримував від відповідача орендну плату за користування землею, що підтверджується відомістю на отримання кукурудзи, ячменю та пшениці(а.с.156-158).

Після смерті ОСОБА_2, ОСОБА_1 також отримував орендну плату за договором, що підтверджується видатково-касовими ордерами від 05.12.2016 року 1000 грн.; 2119,50 грн.; 4910,50 грн., від 17.03.2016 року 2798 грн.; 5232 грн.; від 17.01.2017 року 4910,50 грн.; 3119,50 грн.(а.с. 153-155).

Також, на підтвердження укладення спірного договору оренди, в матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_1 надана директору ПП Агропростор про те, що він не має претензій у разі зміни орендної плати пая, від 17.01.2017 року(а.с. 159), тобто ОСОБА_1, як правонаступник ОСОБА_2, фактично перебував з відповідачем у договірних відносинах щодо оренди земельної ділянки.

Щодо посилання відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 помер 11.02.2016 року, свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_1 отримав 21.10.2016 року(а.с. 18), а звернувся до суду з даним позовом 23.08.2017 року(а.с. 33), тобто в межах трирічного строку позовної давності. Докази про те, що позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права раніше ніж після отримання права на спадщину в матеріалах справи відсутні.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

ОСОБА_3

ОСОБА_4