КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/5658/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2019 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.

за участю секретаря Швець А.С.,

за участю сторін:

представник позивача адвокат Фірсов С.Г., діючий на підставі ордеру,

представник відповідача адвокат Погібко О.О., діючий на підставі ордеру,

представник третьої особи адвокат Фірсов С.Г., діючий на підставі ордеру,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3

про стягнення заборгованості та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

06.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , в якій просить суд стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти на користь ОСОБА_3 у розмірі 40000,00 доларів США, та визнати право приватної власності за ОСОБА_3 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 01.03.2018 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 40 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.06.2019 року, про що написав відповідну розписку.

Позивач вказує, що він був довіреною особою ОСОБА_3 при складанні ОСОБА_2 боргової розписки, яку було складено у нього вдома за адресою: АДРЕСА_2 .

Також позивач зазначає, що на даний час ОСОБА_3 має намір придбати у нього автомобіль, у зв`язку з чим, ОСОБА_3 передав йому аванс у розмірі 3 000,00 доларів США, а залишок коштів, за їх домовленістю, ОСОБА_3 зобов`язався повернути після повернення ОСОБА_2 грошових коштів урозмірі 40000,00 доларів США.

Разом з тим, як стверджує позивач ОСОБА_1 , до теперішнього часу ОСОБА_2 не повернув ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 40 000,00 доларів США.

З урахуванням викладеного, оскільки в порушення умов укладеного договору позики (розписки), відповідач ухиляється від виконання зобов`язань, борг у встановлений строк не повертає, а на думку позивача саме він повинен виступати у справі в якості заінтересованої особи та звернутися до суду в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 09.09.2019року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявоюОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та визнання права власності. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.11.2019 року було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , представника ОСОБА_3 адвоката Фірсова Станіслава Георгійовича та Головатюка Геннадія Валерійовича про затвердження мирової угоди.

Відмовляючи у затвердженні мирової угоди суд виходив з того, що умови мирової угоди передбачають перехід права власності до третьої особи - ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3 , яка, як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, належить відповідачу ОСОБА_2 , при цьому, у суду відсутні правовстановлюючі документи на спірну квартиру, зокрема, нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, відсутні докази того, що відповідач під час відчуження спірної квартири не перебуває у шлюбі, з урахуванням того, що у випадку задоволення судом заяви про затвердження мирової угоди можуть бути порушені права, свободи та інтереси інших осіб, які не залучені до участі у справі, суд вважав, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 , представника ОСОБА_3 адвоката Фірсова Станіслава Георгійовича та Головатюка Геннадія Валерійовича про затвердження мирової угоди слід відмовити. Крім того, у підготовчому засіданні 19.11.2019 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Погібко Олександр Олегович пояснив суду, що на даний час відповідач ОСОБА_2 перебуває під вартою, у зв`язку з чим, суд не може пересвідчитися в тому, чи дійсно особисто ОСОБА_2 підписував цю мирову угоду, яка передбачає перехід права власності на квартиру від нього до третьої особи - ОСОБА_3 .

Також, ухвалою Київського районного суду м. Одеси Петренка ОСОБА_4 . від 19.11.2019 року, судом, з власної ініціативи, було витребувано у Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімонової Ольги Юріївни належним чином завірену копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 17.01.2019 року, серія та номер: 49, та документи, що стали підставою для його укладення та нотаріального посвідчення.

Станом на момент ухвалення рішення витребувані судом документи не надійшли.

У підготовчому засіданні 19.11.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

17.12.2019 року на електрону адресу суду від позивача - ОСОБА_1 надійшла заява про виклик відповідача - ОСОБА_2 з місця утримання під вартою для дачі особистих пояснень.

У судовому засіданні 20.12.2019 року судом було відмовлено у задоволенні вказаної заяви, оскільки чинний Цивільний процесуальний кодекс України, зокрема, ст. 43 ЦПК України, на яку посилається позивач, не передбачає можливості суду у цивільному процесі викликати особу у судове засідання, яка перебуває під вартою, для дачі особистих пояснень.

У судовому засіданні 20.12.2019 року представник позивача, який є одночасно представником третьої особи, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 20.12.2019 року представник відповідача позов визнав, однак відмовився від виступу в судових дебатах.

Крім того, у судовому засіданні представники сторін наполягали на затвердженні мирової угоди, а також просили оголосити перерву у судовому засіданні для підготовки виступу у судових дебатах.

Відносно затвердження мирової угоди, судом вже було розглянуто це питання, і ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.11.2019 року було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , представника ОСОБА_3 адвоката Фірсова Станіслава Георгійовича та Головатюка Геннадія Валерійовича про затвердження мирової угоди.

Відносно клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні для підготовки виступу у судових дебатах, судом було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 189 ЦПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст. 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі було відкрито 09.09.2019року, тобто справа перебуває в провадженні суду вже три місяці, у зв`язку з чим, суд позбавлений процесуальної можливості відкладати судові засідання.

Клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні для підготовки виступу у судових дебатах розцінюється судом як зловживання процесуальними правами із наміром затягування розгляду справи.

Частиною 1 статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

При цьому суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Приймаючи до уваги, що справа перебуває в провадженні суду вже три місяці, з урахуванням того, що справа є незначної складності, суд зазначає, що у представників сторін було достатньо часу для підготовки виступу у судових дебатах, а тому у задоволенні клопотання представників сторін було відмовлено.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, який є одночасно представником третьої особи, представника відповідача, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову, виходячи з наступного.

В матеріалах справи наявна копія розписки від 01.03.2018 року зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_3 40 000,00 доларів США. Зобов`язався повернути всю суму до 01 липня 2019 року. Борг повертає без відсотків (а.с. 8).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі №367/7135/16-ц зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин.

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року № 755/9283/15-ц зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до ст.ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази , що не стосуються предмету доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ( допустимість доказів ).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 , ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З розписки від 01.03.2018 року не вбачається будь-якого зобов`язання ОСОБА_2 щодо повернення грошових коштів саме позивачу - ОСОБА_1 .

Отже, з огляду на зміст розписки від 01.03.2018 року, суд приходить до висновку про відсутність між позивачем - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2 будь-яких грошових зобов`язань, які випливають саме із договору позики (розписки), інших доказів на підтвердження факту укладання договору позики (розписки) позивачем не надано та судом не встановлено.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди ; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У наданій позовній заяві позивач - ОСОБА_1 зазначив про те, що він був довіреною особою ОСОБА_3 при складанні ОСОБА_2 боргової розписки, яку було складено у нього вдома за адресою: АДРЕСА_2 , а тому він звернувся до суду в інтересах ОСОБА_3 .

Разом з тим, суд зазначає, що ОСОБА_3 має повну цивільну дієздатність та самостійно може звернутися до суду із відповідною позовною заявою за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, у разі його порушення.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та визнання права власності,є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові, оскільки позивача звільнено від оплати судових витрат, витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та визнання права власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення складено 23.12.2019 року.

Суддя Петренко В. С.