Справа № 348/2208/17
Провадження № 22-ц/4808/430/19
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: апелянта ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: Білоославська сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Надвірнянського районного суду, ухвалене головуючим суддею Міськевич О.Я., 23 січня 2019 року, повний текст якого виготовлено 01 лютого 2019 року, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_3 з позовом про усунення перешкод в користуванні майном. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що йому належить на праві приватної власності житловий будинок та господарські будівлі в АДРЕСА_1, а також земельна ділянка площею 0,205 га для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку за кадастровим номером НОМЕР_1. Позивач зазначив, що його сусідка ОСОБА_3 привезла паливні дрова, які висипала і загородила заїзд до його господарства та земельної ділянки. На прохання позивача забрати дрова, відповідач не відреагувала. За заявою ОСОБА_5 до Білоославської сільської ради жителями села 05.12.2016 р. було перекидано дрова до подвір'я відповідача і звільнено заїзд до його господарства, про що складено відповідний акт. Позивач зазначив, що ОСОБА_3 неодноразово знищувала межові знаки між їхніми земельними ділянками. Головним управлінням Держгеокадастру в Івано-Франківській області на його заяву було видано наказ про здійснення державного контролю за дотриманням земельного законодавства, проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства гр. ОСОБА_3, в результаті якої встановлено факт самовільного зайняття його земельної ділянки площею 0,0007 га ОСОБА_3, шляхом встановлення на ній дерев'яної огорожі. За результатами вказаної перевірки складено протокол про адміністративне правопорушення, і вживаються заходи щодо притягнення гр. ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності та усунення порушень вимог земельного законодавства. Позивач вказав, що відповідач досі не звільнила самовільно зайняту земельну ділянку та продовжує нею користуватися, ухиляючись від виконання вимог контролюючих органів щодо звільнення ділянки, а також досі не забрала паливні дрова із заїзду до його господарства. Вказане, на думку ОСОБА_5, є порушенням його прав як власника земельної ділянки та домоволодіння. А тому просив усунути перешкоди у користуванні його земельною ділянкою шляхом зобов'язання ОСОБА_3 зняти на ній дерев'яну огорожу, звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та привести вказану земельну ділянку в придатний до використання стан, та усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання ОСОБА_3 забрати дрова (дерев'яні обрізки) на проїзді до його господарства, а також стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача всі судові витрати по справі.

У березні 2018 року відповідач ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_5 із зустрічним позовом, в якому зазначила, що їй на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_2. За її господарством облікована земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,12 га, яка передана у приватну власність згідно рішення виконкому Білоославської сільради № 2 від 17.12.1993 року, однак її приватизація не завершена та вона знаходиться у її користуванні. ОСОБА_3 вказала, що відповідач ОСОБА_5 самовільно через подвір'я її житлового будинку, поряд з господарськими спорудами зробив собі проїзд до домоволодіння та ним користується, чим фактично розділяє її житловий будинок від її господарських споруд, створює багато незручностей і перешкод в користуванні подвір'ям, земельною ділянкою. Просила усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом заборони ОСОБА_5 проходу, проїзду через її земельну ділянку.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 23 травня 2018 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 23 січня 2019 року первісний позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_5 його земельною ділянкою, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, площею 0,205 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, і належить йому на праві власності та зобов'язано ОСОБА_3 забрати дрова (дерев'яні обрізки) на проїзді до господарства ОСОБА_5, чим звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, та привести вказану земельну ділянку у придатний для використання стан. В решті вимог позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 1500 грн витрат на професійну правничу допомогу. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, третя особа: Білоославська сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області - відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, суд не звернув уваги, що дрова складені на її подвір'ї та земельній ділянці. Згідно довідки сільської ради від 21.02.2018 року дрова проїзду не заважають та знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_3 Окремої позовної вимоги про усунення перешкод в користуванні проїздом через її земельну ділянку ОСОБА_5 не заявляв. Апелянт вважає, що судом залишено поза увагою довідку від 21.02.2018 року, фотографії та пояснення сільського голови, якими підтверджено, що спір щодо дров був, однак на час ухвалення рішення дрова відкидані і вони не заважають заїзду. Відповідач-позивач вказує, що ОСОБА_5 заїжджає до свого господарства через її подвір'я та земельну ділянку, що створює їй багато незручностей. Крім того, апелянт зазначає, що жодних рішень з приводу встановлення земельного сервітуту чи проїзду до господарства ОСОБА_5 через її земельну ділянку сільська рада не приймала, що підтверджується оригіналами генерального плану села. На думку ОСОБА_3, посилання, що її земельна ділянка не виділена в натурі та не встановлено її межі безпідставні, оскільки даний спір не стосується межового розподілу. Враховуючи наведене, ОСОБА_3 просить скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову ОСОБА_5 та задоволення її позову про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом заборони ОСОБА_5 проходу, проїзду через земельну ділянку ОСОБА_3

У відзиві на апеляційну скаргу позивач-відповідач ОСОБА_5 вказує на те, що оскаржене рішення прийнято без порушень норм матеріального та процесуального права, а вимоги ОСОБА_3 вважає безпідставними. Позивач зазначає, що заїзд до його домоволодіння завжди існував, іншого заїзду тут немає і не було, а влаштувати ще один заїзд неможливо, так як з другої сторони домоволодіння ОСОБА_5 обривчастий берег. Також вказав, що з 2016 року ОСОБА_3 уже кілька разів скидає паливні дрова перед його заїздом та агресивно реагує на прохання їх забрати. ОСОБА_5 зазначає, що ОСОБА_3 перекинула не всі дрова з проїзду, а тому він змушений об'їздити їх через подвір'я ОСОБА_3, тим самим робити їй колії на подвір'ї. Щодо відсутності зазначеного проїзду у генеральному плані села, то позивач вказав, що заїзди до окремих володінь на цьому плані взагалі не відображені. Сам заїзд належить до земель комунальної власності, а його існування підтверджується експлікацією земельної ділянки ОСОБА_5 Крім того, ОСОБА_3 не надала жодних правовстановлюючих документів на виділену їй земельну ділянку площею 0,12 га, а тому позивач вважає, що суд прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та її представник апеляційну скаргу з визначених мотивів підтримали, просили її задовольнити.

ОСОБА_5 та його представник доводи апеляційної скарги заперечили. Рішення суду вважають законним та обґрунтованим, а тому просять залишити його без змін.

Представник третьої особи Білоославської сільської ради в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений належно. Отже, є правові підстави для розгляду даної справи у його відсутності.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5 та відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем ОСОБА_3 порушено права позивача на користування належною йому на праві власності земельною ділянкою та дійшов до висновку про відновлення порушеного права позивача шляхом зобов'язання відповідача не чинити позивачу перешкод в користуванні земельною ділянкою, забрати дрова на проїзді до господарства ОСОБА_5 та привести вказану ділянку у придатний для використання стан.

До такого висновку суд дійшов з урахуванням документальних відомостей та пояснень свідків, якими підтверджено фактичне існування заїзду до господарства ОСОБА_5 через подвір'я ОСОБА_3

Однак, апеляційний суд не погоджується з цим висновком суду з огляду на таке.

Встановлено, що ОСОБА_5 є власником житлового будинку та господарських будівель, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 25.11.1999 року. Право власності на вказане домоволодіння зареєстроване Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації 17.10.1999 року в реєстровій книзі за № 1624 (т.1 а.с.5).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 74119514 від 28.11.2016 ОСОБА_5 також належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,205 га для будівництва та обслуговування вище вказаного житлового будинку, господарських споруд і будівель за кадастровим номером НОМЕР_1 (т.1 а.с.11).

Відповідачу ОСОБА_3 на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_2, до складу якого входять житловий будинок загальною площею 56,7 кв.м., шопа, стодола, хлів, вбиральня, літня кухня, шопа, криниця та огорожа, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 103627682 від 14.11.2017 та технічного паспорта від 23.02.2017 р. (т.1 а.с. 94-100).

Згідно рішення виконкому Білоославської сільради № 2 від 17.12.1993 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,12 га (т.1 а.с. 90-92). Однак, приватизація вказаної земельної ділянки відповідачем на даний час не завершена.

Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами, для проїзду від головної дороги до свого господарства (АДРЕСА_1) ОСОБА_5 тривалий час використовував частину подвір'я ОСОБА_3, проїжджаючи між її житловим будинком та господарськими спорудами. Однак, з часом добросусідські відносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зіпсувалися, і це в подальшому призвело до виникнення судового спору.

Як на доказ встановлення вказаного проїзду, позивач посилався на довідку Білоославської сільської ради від 05.03.2019 року, відповідно до якої у проекті землеустрою та у плані земельної ділянки ОСОБА_5 зазначено заїзд до господарства шириною 4 метри (т.1 а.с. 27), а також на ксерокопію із плану земель с. Білі Ослави 1969-1970 років (наземна зйомка у масштабі 1:2000) (т.1 а.с. 193-194). Вказані документи підписані сільським головою с. Білі Ослави.

Однак, колегія суддів вважає, що надані позивачем документи не підтверджують законність облаштування проїзду до його господарства через подвір'я ОСОБА_3

Адже, відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Апеляційним судом з'ясовано, що у плані забудови земельної ділянки ОСОБА_5 не зазначено проїзд до ділянки позивача через подвір'я ОСОБА_3 Цей факт ОСОБА_5 та його представник у судовому засіданні визнали, тому згідно ч.1 ст.82 ЦПК України він не потребує доказуванню.

Також звертає на себе увагу та обставина, що органом місцевого самоврядування - Білоославською сільською радою у попередні роки не приймались рішення про облаштування проїзду до господарства ОСОБА_5 через сусіднє подвір'я, і відповідна ділянка для цієї цілі ні у ОСОБА_3, ні у її батьків не вилучалась.

Згідно до ч.1 ст. 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Пунктом 4.1 «Порядку розроблення містобудівної документації», затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України від 16.11.2011 № 290, передбачено, що рішення про розроблення генерального плану, плану зонування території, детального плану території, яка розташована в межах населеного пункту, а також внесення змін до цієї містобудівної документації приймає відповідна сільська, селищна, міська рада.

Згідно з відомостями ДП «Українського державного науково-дослідного інституту проектування міст «Дніпромісто» вбачається, що на генеральному плані села заїзди до окремих домоволодінь не відображені (т.2 а.с. 26), що, на думку колегії суддів, також свідчить про безпідставність вимог ОСОБА_5

Наведені судом першої інстанції докази на підтвердження існування заїзду, облаштованого на законній основі до господарства ОСОБА_5, не узгоджуються з «Порядком розроблення містобудівної документації», затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України 16.11.2011 № 290, статтею 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та генеральним планом земель с. Білі Ослави.

Крім того, згідно підпункту 5.6.5 пункту 6 (вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки) розділу 6 (Благоустрій територій загального користування) ДБН Б.2.2 - 5:2011 Благоустрій територій обов'язковий перелік елементів благоустрою на території проїздів має включати: тверді види покриття, елементи сполучення поверхні проїзду з газоном і тротуаром, озеленення, освітлювальне обладнання, пристрої для відведення стічних вод, що утворюються внаслідок випадання атмосферних опадів. Проте спірна земельна ділянка, яка ОСОБА_5 використовувалась в якості проїзду, не відповідає зазначеним вимогам, тому не може вважатися законно облаштованим проїздом.

Пред'являючи позов про усунення перешкод у користуванні належною на праві власності земельною ділянкою, ОСОБА_5 помилково вважав, що у ОСОБА_3 не виникло право користування присадибною ділянкою та подвір'ям. Однак, з матеріалів справи вбачається, що до ОСОБА_3 перейшло право приватної власності на будинковолодіння по АДРЕСА_2 в порядку спадкування (копія витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно - т. 1, а.с. 94). З цього випливає, що до неї згідно ч.2 ст.120 Земельного Кодексу України перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розташовані житловий будинок і господарські споруди, та на ділянку, яка необхідна для їх обслуговування.

Оскільки відповідно до пунктів 1, 7 розділу X «Перехідні положення» ЗК України право користування земельною ділянкою зберігається за ОСОБА_3 до його належного переоформлення, то питання про користування чужою земельною ділянкою (у тому числі про встановлення права проходу та проїзду через неї) має вирішуватись на підставі норм матеріального права, які відповідають цим правовідносинам (зокрема, наявності правових підстав для встановлення сервітуту), а не шляхом зобов'язання усунути перешкоди. Вказане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/5635/13-ц. З цього приводу колегія суддів також зауважує, що матеріалами справи підтверджено факт розташування присадибної ділянки ОСОБА_5 в одному місці безпосередньо біля АДРЕСА_1 (викопіровка з копії публічної кадастрової карти України по селу Білі Ослави; ксерокопія із плану земель с. Білі Ослави; ксерокопія генерального плану с.Білі Ослави - т. 2, а.с.40-42).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Оскільки з наявних матеріалів справи вбачається, що у позивача відсутнє право користування спірною земельною ділянкою, яку він використовував в якості проїзду, то у місцевого суду не було правових підстав вважати, що відповідачем було порушено його відповідне право.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зобов'язання ОСОБА_3 забрати дрова (дерев'яні обрізки) на шляху до господарства ОСОБА_5 підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову. Враховуючи вказане, не підлягає задоволенню вимога про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 1500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 9 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 9 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці: рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (п. 32) зазначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Білоославської сільської ради № 2 від 17.12.1993 року ОСОБА_3 передана у приватну власність земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,12 га. Ще до завершення приватизації у ОСОБА_3 виникло право користування на частину цієї ділянки на підставі ч.2 ст.120 ЗК України після переходу права власності на житловий будинок і господарські споруди.

Однак, суд першої інстанції правильно відмовив у зустрічному позові ОСОБА_3, оскільки вимога про усунення перешкод у користуванні спірною ділянкою землі, які, на думку позивача, можуть виникнути у неї в майбутньому, є безпідставними.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає рішення місцевого суду у зазначеній частині законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Позивач-відповідач ОСОБА_5 є інвалідом 2-гої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 від 24.04.2013 р. (т.1 а.с. 4). Відповідач-позивач ОСОБА_3 є інвалідом 2-гої групи загального захворювання, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 (т.1 а.с. 87).

Таким чином, судові витрати згідно положень ст. 141 ЦПК України слід компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково. Рішення Надвірнянського районного суду від 23 січня 2019 року в даній справі в частині задоволення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про зобов'язання ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні належною йому на праві власності земельною ділянкою, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 площею 0,205 га та зобов'язання забрати дрова (дерев'яні обрізки) на проїзді до господарства ОСОБА_5, та привести вказану земельну ділянку у придатний для використання стан, а також стягнення з відповідача 1 500 грн витрат на професійну правничу допомогу скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення. Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у проїзді до належної йому земельної ділянки, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 та у приведенні ділянки, яка ним використовується в якості проїзду, у придатний до використання стан.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк