Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 612/273/16-ц

провадження № 61-30664св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на заочне рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 31 травня 2016 року у складі судді Масло С. П. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 21 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Кіпенка І. С., Шаповал Н. М., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 29 жовтня 2015 року № НОМЕР_1.

У зазначеному будинку зареєстровано три особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, що підтверджується погосподарською книгою за 1990-2016 роки та актом обстеження домоволодіння, складеного 23 березня 2016 року. Із 2007 року ОСОБА_5 у будинку фактично не проживає. ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстровані у будинку із 2010 року, проте фактично ніколи не проживали у ньому.

18 березня 2016 року вона звернулася до державної нотаріальної контори для оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку, але їй було повідомлено про те, що для оформлення вказаного договору необхідно зняти із реєстраційного обліку осіб, які там зареєстровані.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просила суд визнати ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням ? житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 31 травня 2016 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, такими, що втратили право користування житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі у спірному житловому будинку фактично не проживають, а їх реєстрація у цьому будинку позбавляє права позивача розпоряджатися своїм нерухомих майном.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено. Заочне рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 31 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_6 та її малолітній син ОСОБА_4 у житловому будинку не проживають понад строки, визначені статтею 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), доказів на підтвердження поважності непроживання у вказаному будинку не надано.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 31 травня 2016 року та на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 21 лютого 2017 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок судів про ненадання відповідачами доказів поважності непроживання у спірному будинку є безпідставний, оскільки ОСОБА_6 надала суду виписки, довідки та інші документи з установ охорони здоров'я про те, що вона разом зі своїм малолітнім сином перебувала на лікуванні, а тому не могла проживати у будинку. Таким чином, суди не встановили усіх обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень на касаційну скаргу.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_6 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, щоОСОБА_4 на праві власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 жовтня 2015 року № НОМЕР_2.

Відповідно до довідки Лукашівської сільської ради Близнюківського району Харківської області від 17 березня 2016 року № 364/1 у житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, фактично проживає двоє осіб: ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Згідно з актом обстеження домоволодіння, складеного комісією Лукашівської сільської ради Близнюківського району від 23 березня 2016 року, за адресою: який АДРЕСА_1, зареєстровано три особи: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Проте ОСОБА_5 із 2007 року і до теперішнього часу фактично не проживає за місцем реєстрації, а ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстровані за вказаною адресою із 2010 року, але фактично ніколи не проживали за місцем реєстрації, їхні особисті речі відсутні, за комунальні та інші витрати на утримання житлового будинку вони не сплачують.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду справи

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_6 та її малолітній син ОСОБА_4 у житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, не проживають понад строки, визначені статтею 405 ЦК України, доказів на підтвердження поважності непроживання у вказаному будинку не надано.

Переглядаючи оскаржуване рішення, Верховний Суд дійшов до висновку, що при вирішенні справи судами правильно визначено характер правовідносин сторін, проте помилково застосовано норму, яка їх регулює.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом зазначених норм праву користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що позивач є власником спірного житлового будинку; її син ОСОБА_5 перебував у шлюбі із ОСОБА_6; від шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мають сина - ОСОБА_4; шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірваний у 2011 році; ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстровані у спірному будинку, проте ніколи у ньому не проживали.

Із урахуванням наведеного, можна зробити висновок, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у силу положень частини другої статті 64 ЖК УРСР, частини четвертої статті 156 ЖК УРСР не є членами сім'ї власника спірного житлового будинку, ніколи не проживали разом із нею у спірному житловому будинку, не вели із нею спільного господарства.

Таким чином, з огляду на сутність встановлених правовідносин висновок судів попередніх інстанцій про застосування до спірних правовідносин положень статті 405 ЦК України є помилковим.

За таких обставин Верховний Суд приходить до висновку, що право ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на користування спірним житловим будинком підлягає припиненню відповідно до положень статті 406 ЦК України, якою передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Разом із цим, помилкове посилання судів попередніх інстанцій на норму статті 405 ЦК України не вплинуло на правильність вирішення спору по суті, у зв'язку із чим суд касаційної інстанції залишає без змін оскаржувані рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Посилання заявника у касаційній скарзі на положення статті 71 Житлового кодексу Української РСР є помилковим, оскільки вказана норма регулює відносини щодо збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми наймачами та членами їх сімей, а тому не підлягає застосуванню до оспорюваних правовідносин у цій справі.

Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій ? без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Заочне рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 31 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

В. А. Стрільчук