№ 207/2695/18
№ 2/207/231/19
07 лютого 2019 року Баглійський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Тюлюнової В. Г.
при секретарі: Куцевол Л. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та пені по сплаті аліментів, -
Відповідач належним чином повідомлявся про судовий розгляд справи та не дивлячись на численні заяви про відкладення розгляду справи і особисті зобов'язання з'явитися до суду, до суду не з'явився та доказів про поважність причин своєї неявки суду не надавав.
Представник відповідача адвокат ОСОБА_4 повторно до суду не з'явилася, була належним чином повідомлена про судовий розгляд справи, доказів про поважність причин неявки суду не надала.
Позивач до суду не з'явилася, однак подала заяву про розгляд справи за її відсутності та проти заочного порядку розгляду не заперечувала.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано причини неявки відповідача неповажними, а також визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ч. 4 ст. 223, ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, керуючись завданнями цивільного судочинства, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
На підставі виконавчого листа № 207/3115/16-ц від 24.11.2016 року виданого Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська було відкрито виконавче провадження по стягненню з відповідача на користь позивача аліментів в розмірі 1/4 частини заробітку щомісячно до досягнення малотнім сином, ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1), трирічного віку.
Відповідач без поважної причини щомісяця не сплачував аліменти, покладені на нього рішенням суду у зв'язку із чим утворилася заборгованість.
Відповідно до ст. 195 Сімейного кодексу України (далі - СК України), розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
Згідно ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
За змістом цієї статті визначено, що стягнення неустойки (пені) спрямоване на підвищення захисту майнових прав дітей та встановлено спеціальну форму відповідальності платника аліментів за прострочення їх сплати, а тому, неустойка (пеня) спрямована на певну компенсацію одержувачу аліментів його витрат та витрат у зв'язку з знеціненням невчасно отриманих коштів і має необхідний стимулюючий, превентивний вплив на особу, що порушила свої аліментні обов'язки.
Метою закріплення зазначеної статті в сімейному законодавстві є захист інтересів дитини, забезпечення своєчасного одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження по можливості того рівня життя, який дитина мала тоді, коли проживала з спільно з батьками.
Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Велика Палата Верховного суду у постанові від 25.01.2018 року (справа № 572/1762/15) виклала правову позицію, відповідно до якої, правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.
Отже, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.
Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Кількість днів прострочення рахується з наступного дня прострочення по кожному місяцю окремо і до 01.07.2018 року.
Із матеріалів справи вбачається, що за жовтень 2016 року сума заборгованості складає 107,90 грн., а кількість днів прострочення - 607; за листопад 2016 року - 1115,00 грн., кількість днів - 577; за грудень 2016 року - 1115,00 грн., кількість днів - 546; за січень 2016 року - 1115,00 грн., кількість днів - 515; за лютий 2017 року - 1115,00 грн., кількість днів - 487; за березень 2017 року - 1115,00 грн., кількість днів - 456; за квітень 2017 року - 1115,00 грн., кількість днів - 426; за травень 2017 року - 1200,00 грн., кількість днів - 395; за червень 2017 року - 1200,00 грн., кількість днів - 365; за липень 2017 року - 1200,00 грн., кількість днів - 334; за серпень 2017 року - 1200,00 грн., кількість днів - 303; за вересень 2017 року - 1200,00 грн., кількість днів - 273; за жовтень 2017 року - 1200,00 грн., кількість днів - 242; за листопад 2017 року - 1200,00 грн., кількість днів - 212; за грудень 2017 року - 1200,00 грн., кількість днів - 181; за січень 2018 року - 1577,00 грн., кількість днів - 150; за лютий 2018 року - 1577,00 грн., кількість днів - 122; за березень 2018 року - 1577,00 грн., кількість днів - 91; за квітень 2018 року - 1577,00 грн., кількість днів - 61; за травень 2018 року - 1577,00 грн., кількість днів - 30.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови № 3 «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року роз'яснив, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.
Зважаючи на те, що відповідач був обізнаний про судовий розгляд цієї справи, відзив на позовну заяву не надав та не надав доказів того, що заборгованість утворилась внаслідок причин, які не залежали від нього, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів є обґрунтованою і підлягає задоволенню.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Враховуючи викладене, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.
На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 12, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 280-284 ЦПК України, суд, -
Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_2) на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду у випадку встановленому законом.
Суддя В. Г. Тюлюнова