22-ц/804/3345/19

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„17 грудня 2019 року місто Маріуполь Донецької області
Номер провадження 22-ц/804/3345/19
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М.
за участю секретаря: Єфремової О.В.
учасники справи :
відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5
третя особа Управління служби у справах дітей Маріупольської міської ради
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 жовтня 2019 року головуючого судді Кулика С.В. із складанням повного тексту судового рішення 23 жовтня 2019 року по цивільній справі про позбавлення права користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку місця проживання,-
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, з урахуванням уточнення позовних вимог, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та просив позбавити ОСОБА_3 та її неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права проживання в арештованому домоволодінні за адресою : АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою та зареєструвати у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 , надати дозвіл на примусову реалізацію арештованого майна, а саме, 16/18 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2
23 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_5 . Заяву мотивовано тим, що підставами позову були неправомірні дії відповідачів, пов`язані з реєстрацією неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_6 після накладення на цей будинок арешту на підставі ухвали суду. На цей час 16/18 частини вказаного будинку підлягає примусовій реалізації в порядку виконавчого провадження. Реєстрація неповнолітнього ОСОБА_4 в арештованому домоволодінні створює перешкоди для примусової реалізації зазначеного домоволодіння. На сьогоднішній день батьку неповнолітнього ОСОБА_4 ОСОБА_5 на праві власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_2 . Оскільки, в ході розгляду справи, мати неповнолітнього, відповідач по справі, вже здійснила відчуження цієї квартири своєму чоловіку, тому зазначав, що існують обґрунтовані побоювання, що відповідач власник ОСОБА_5 може здійснити відчуження квартири третій особі, що унеможливить виконання рішення суду та реєстрації неповнолітнього в цій квартирі. Тобто, буде відсутнє житло, в якому можливо буде зареєстровати неповнолітню дитину, тому ускладниться процес примусової реалізації будинку, через що невжиття заходів щодо забезпечення позову у вигляді арешту вищевказаної квартири може привести до негативних для нього наслідків.
Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 жовтня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та ухвалити рішення про задоволення заяви про забезпечення позову, посилаючись на необґрунтованість судового рішення та не відповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема зазначає, що на момент подачі позову у первісній редакції, квартира, в якій він просить зареєструвати неповнолітнього, згідно з даними державного реєстру, з 02 березня 2016 року по 29 березня 2019 року належала відповідачу ОСОБА_3 . Після відкриття провадження по даній справі ОСОБА_3 , з наміром зробити неможливим виконання майбутнього рішення по справі, відчужила вказану квартиру шляхом дарування її своєму чоловіку і батьку неповнолітнього ОСОБА_4 , який на той час ще не був відповідачем по справі. Таким чином, на даний час у батька неповнолітнього ОСОБА_4 ОСОБА_5 мається на праві власності двокімнатна квартира, реєстрація в якій неповнолітньої дитини не завдасть шкоди житловим правам. Вказує, що має реальні побоювання, що відповідач ОСОБА_5 знов здійснить відчуження квартири третій особі, що унеможливить виконання рішення суду щодо реєстрації неповнолітнього у вказаній квартирі. Тому, вважає, що квартира на яку він просить накласти арешт безпосередньо стосується предмету спору та невжиття заходів забезпечення позову, шляхом арешту вищевказаної квартири, може привести до негативних для нього наслідків, оскільки у батьків дитини буде відсутнє будь-яке житло, що взагалі зробить недоцільним розгляд справи за цим позовом.У зв*язку з чим унеможливиться процес примусової реалізації будинку де на теперішній час зареєстрований неповнолітній.
Відзив на апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 адвоката Фісінчук С.О. мотивований законністю та обґрунтованістю ухвали суду від 23 жовтня 2019 року . Зокрема,зазначає,щодо необґрунтованості заяви позивача про забезпечення позову та її невідповідності вимогам ст.ст.149,150 ЦПК України ,оскільки заявлені позивачем позовні вимоги жодним чином не стосуються квартири АДРЕСА_2 та полягають виключно у позбавленні ОСОБА_3 та її малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 права на проживання у будинку АДРЕСА_1 . Тобто,позовні вимоги позивача не містять жодних вимог щодо реєстрації місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 ,саме у квартирі 43. Крім того,позивач не зазначає в апеляційній скарзі,яким чином він дійшов до висновку про необхідність арешту саме квартири 43 та яким чином відсутність такого арешту істотно ускладнить чи зробить неможливим виконання рішення суду,якщо предметом позову є будинок 55/100. Також,не можна не враховувати того факту, що на сьогодні та на момент прийняття оскаржуваної ухвали відповідачі Товстель не проживають однією родиною. Так,рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 04 липня 2019 року шлюб між подружжям Товстель було розірвано. Керуючись положеннями ст.160 СК України відповідачами Товстель було визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із його матір*ю ОСОБА_3 за адресою її реєстрації та проживання : АДРЕСА_1 , де в свою чергу ОСОБА_3 проживає та зареєстрована з 2003 року. Також, не можна не звернути увагу і на той факт,що ані відповідачі ОСОБА_7 , ані їх син ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 не несуть відповідальності за зобов*язаннями ОСОБА_2 , який є власником тільки частини будинку 55/100. Задоволення заяви позивача про забезпечення позову може призвести до порушення вимог ст.41 Конституції України,ст.ст.316,317,319,321 ЦК України та порушень прав відповідача ОСОБА_5 на розпорядження своєю власністю,яке може бути обмежено виключно, якщо існують обставини та підстави,що прямо визначені законодавством та в порядку визначеному законодавством. Просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення,ухвалу суду першої інстанції від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.
У судове засідання апеляційного суду сторони та їх представники не з*явилися,належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання судових повісток та телефонограм (т.2. а.с.21,28-33,39-43).
Від представників : позивача ОСОБА_1 адвоката Маросіна М.О. вдруге надійшла заява про перенесення розгляду справи (вперше з підстав зайнятості представника,вдруге з підстав хвороби позивача ОСОБА_1 ); відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 адвоката Фісінчук С.О. заява про відкладення судового засідання у зв*язку із великою завантаженістю по інших призначених раніше до розгляду судових справах,а також у зв*язку із знаходженням з 17 грудня 2019 року по 19 грудня 2019 року включно у відрядженні у місті Харкові (т.2.а.с.19,38,44).
Проте,вказані заяви представників сторін,апеляційним судом залишені без задоволення,з урахуванням відсутності документального підтвердження викладених у заявах обставин неявки, та з урахуванням строків розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції .
Від представника третьої особи Управління служби у справах дітей Маріупольської міської ради електронною поштою надійшла заява про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування Маріупольської міської ради Кісель С.М. (т.2.а.с.45-46).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи ,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (ч.2 ст.247 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача,дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Судом встановлено та з виділених матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, редакція якого уточнювалася, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та просив позбавити ОСОБА_3 та її неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права проживання в арештованому домоволодінні за адресою : АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою та зареєструвати у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 , надати дозвіл на примусову реалізацію арештованого майна, а саме, 16/18 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 164788954 від 24 квітня 2019 року квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності (розмір частки 1/1) належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 29 березня 2019 року.
Також з виділених матеріалів справи вбачається, що ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 листопада 2013 року в порядку забезпечення позову накладено арешт на 16/18 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ,яке належить ОСОБА_2 .
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 червня 2016 року з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнута сума боргу у розмірі 135 000 грн. та судовий збір у розмірі 1 350 грн.

22 серпня 2014 року Жовтневим ВДВС Маріупольського МУЮ було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню вказаного рішення та в рамках примусового виконання державним виконавцем грошових коштів та рухомого майна у боржника ОСОБА_2 не виявлено.

Постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ від 01 липня 2015 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно належне ОСОБА_2 , в тому числі на 16/18 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 грудня 2017 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 3 % річних від суми боргу у розмірі 12 150 грн. та інфляційні втрати у розмірі 120 747 грн. за період з 01 червня 2014 року по 01 травня 2017 року,судовий збір у розмірі 1326,25 грн., а всього 133 950 грн.

11 жовтня 2018 року Жовтневим ВДВС Маріупольського МУЮ відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню рішення та виконавчі провадження зведені в одне провадження № 57430991, де загальна сума боргу боржника ОСОБА_2 на користь стягувача ОСОБА_1 становить 270 300,25 грн.

На теперішній час на користь позивача з боржника ніяких сум не стягнуто, та у добровільному порядку боржником рішення суду не виконано.

В процесі реалізації майна,яке належить боржнику, а саме 16/18 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , державним виконавцем встановлено, що у вказаному домоволодінні окрім повнолітніхборжника ОСОБА_2 та його доньки ОСОБА_3 , реєстрація яких проведена 27 вересня 2007 року, з 17 листопада 2015 року зареєстрований неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Реєстрація неповнолітньої дитини у вказаному домоволодінні була проведена після накладення арешту в порядку забезпечення позову за ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 листопада 2013 року та арешту за постановою державного виконавця від 01 липня 2015 року.

Згідно відповідей Центрального ВДВС міста Маріуполя головного територіального управління юстиції у Донецькій області від травня, липня 2017 року виконавче провадження про стягнення суми боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , постановою державного виконавця від 18 серпня 2015 року, з підстав п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» зупинено (а.с.54-55).

З листа начальника служби у справах дітей по Центральному району Маріупольської міської ради № С-19159-11-1.2.1 від 14 січня 2019 року вбачається, що у зв`язку з тим, що на засідання Центральної районної в м. Маріуполі комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради 09 січня 2019 року, мати неповнолітнього ОСОБА_3 не з`явилася, не надала необхідні документи, які їй було запропоновано надати, комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради дійшла висновку про неможливість розгляду запиту державного виконавця,з приводу надання дозволу на реалізацію описаного та арештованого майна боржника ОСОБА_2 ,16/18 частини об*єкта житлової нерухомості, де зареєстрований неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.84).

Будь-яка інша інформація з примусового виконання зведеного в одне провадження № 57430991, виконавчих листів про стягнення боргу з боржника ОСОБА_2 на користь стягувача ОСОБА_1 , в матеріалах справи відсутня.

В клопотанні про забезпечення позову ОСОБА_1 просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_5 оскільки існує загроза того, що відповідач ОСОБА_5 реалізує належне йому нерухоме майно, що унеможливить в майбутньому зняття неповнолітнього ОСОБА_4 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , через відсутність у нього іншого житла, а у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову це унеможливить виконання рішення суду.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів , які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, неможливості захисту цих прав, свобод та інтересів без вжиття таких заходів. Позовна заява ОСОБА_1 носить немайновий характер, нерухоме майно, на яке позивач просить накласти арешт, не є спірним майном, не стосується предмету спору, ОСОБА_5 не є боржником за виконавчими провадженнями, позивачем не доведено, яким саме чином невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду по даній справі у разі задоволення позову.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1.ч.1.ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. В заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову, а ст.152 ЦПК України передбачені види забезпечення позову та зазначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові № 9 від 22 грудня 2006 року « Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяви про забезпечення позову « Пленум ВС України відзначає, що згідно з п.1 ч.1 ст.152 ЦПК позов майнового характеру дозволяє забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

При поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того,що матеріали заяви про забезпечення позову та додані до неї документи не містять достатніх даних про те,що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам,свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі,неможливості захисту цих прав,свобод та інтересів без вжиття таких заходів

Виходячи з викладеного ,суд дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання про забезпечення позову ,оскільки позовна заява носить немайновий характер,нерухоме майно,на яке позивач просить накласти арешт,не є спірним майном, ОСОБА_5 не є боржником за виконавчими провадженнями та позивачем не доведена реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Доводи апеляційної скарги зводяться до обґрунтування викладених у позовній заяві обставин, які позивач вважає доведеними.

Суд першої інстанції у відповідності до вимог, передбачених ст. 151, 153 ЦПК України мотивував своє судове рішення та дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для забезпечення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду від 23 жовтня 2019 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача .

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 21 грудня 2019 року.

Судді: