Ухвала

Іменем України

20 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 461/7926/18

провадження № 61-22312ск19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду міста Львова, у складі судді Стрельбицького В. В., від 12 лютого 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., від 17 жовтня

2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця,

заінтересовані особи: стягувач - ОСОБА_2 , державний виконавець Долинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області Борис Юлія Богданівна,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року адвокат Матвіїв Є. І., діючи як представник боржника ОСОБА_1 , звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця, у якій просила визнати неправомірними дії державного виконавця Долинського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Івано-Франківської області Борис Ю. Б.

у виконавчому провадженні № 57169452 від 07 вересня 2018 року при здійсненні розрахунку заборгованості по аліментах.

Скарга мотивована тим, що Галицьким районним судом м. Львова було безпідставно видано адвокату Яцишину О. В. 21 серпня 2018 року виконавчий лист № 461/3787/16-ц про стягнення із ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , який в подальшому пред`явлено до виконання без надання документів на підтвердження повноважень адвоката для представництва інтересів стягувача ОСОБА_2 .

При цьому, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 під час шлюбу у 2014 році було придбано квартиру в м. Краков (Польща) за кредитні кошти, обов`язок по поверненню яких було покладено на них обох, а тому після розірвання шлюбу кожен із позичальників зобов`язаний був сплачувати 1/2 частку щомісячного платежу по кредиту самостійно.

29 березня 2018 року між сторонами було укладено договір про поділ спільного майна (нотаріально завірений у Польщі), де зазначено, що ОСОБА_1 самостійно сплатив кредит, що давало йому право на визнання права на квартиру або права регресної вимоги до другого позичальника - ОСОБА_2 . У той же час, ОСОБА_1 крім сплати кредиту, ще виплатив ОСОБА_2 . 85 000 польських злотих.

Державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості по аліментах без врахування здійснених ОСОБА_1 платежів у період 2016 -2018 років і в кінцевому розрахунку помилково визначено заборгованість в розмірі 330 322, 60 гривень.

З урахуванням зазначених обставин, ОСОБА_1 просив визнати дії державного виконавця при здійсненні розрахунку заборгованості по аліментам неправомірними.

Ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 12 лютого 2019 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду

від 17 жовтня 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

09 грудня 2019 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - адвокат Матвіїв Є. І. подаладо Верховного Суду касаційну скаргу ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 12 лютого 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року, повний текст якої складено 08 листопада 2019 року, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована, тим що в матеріалах справи містяться докази сплати ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 із 2016 року на рахунок, погоджений зі стягувачем та зазначений в рішенні Галицького районного суду м. Львова від 18 серпня 2016 року, що не враховано судами.

Суди попередніх інстанцій не дослідили банківську виписку по рахунку

№ НОМЕР_1 , яка свідчить про виконання

ОСОБА_1 обов`язку по сплаті аліментів. Деякі докази досліджувались формально, а відтак не встановлено правильність розрахунку заборгованості по сплаті аліментів.

Крім того, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на той факт, що заява про відкриття виконавчого провадження була подана адвокатом

Яцишин О. Я., яка не надала доказів на підтвердження своїх повноважень.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За змістом абзацу 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України питання про відкриття провадження у справах, передбачених частиною четвертою цієї статті, вирішує суддя-доповідач. Якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є обґрунтованою, він відкриває провадження, про що постановляє відповідну ухвалу. У разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Провадження відкривається, якщо хоча б один суддя із складу колегії дійшов висновку про необхідність його відкриття. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункти 8, 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

ОСОБА_1 реалізував своє право на апеляційний перегляд в справі № 461/7926/18.

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи

від 7 лютого 1995 року, державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження.

Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Європейський суд з прав людини у Рішенні від 5 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), № 40160/12) вказав на обмеженість доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia).

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 липня 2016 року у справі № 461/3787/16-ц стягнуто із ОСОБА_1 на користь

ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 2011 року народження, в сумі 14 500 гривень щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 червня 2016 року до досягнення дитиною повноліття.

У вказаному рішенні від 18 липня 2016 року суд зазначив, що відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, однак на електронну адресу суду направив заяву, про те, що зобов`язується сплачувати аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання їхнього неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2011 року народження, у сумі 14500 грн щомісяця. Аліменти буде сплачувати у добровільній формі на банківський рахунок.

Апеляційний суд встановив, що згідно заяви ОСОБА_1 в справі № 461/3787/16-ц, він зобов`язувався сплачувати аліменти ОСОБА_2 в сумі 14 500 грн на рахунок № НОМЕР_1 .

Також апеляційним судом встановлено, що у період із січня 2016 року по грудень 2017 року ОСОБА_1 переказав на вказаний рахунок грошові кошти в сумі, еквівалентній 404 726 грн.

Однак, як встановлено судом першої інстанції кошти на вказаний рахунок у період з 2016 року по січень 2018 року були переказані ОСОБА_1 без зазначення в платіжних документах призначення платежу.

Апеляційний суд вважав, що на вказаний банківський рахунок

ОСОБА_1 здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, який був оформлений колишнім подружжям у 2014 році в

Alior Bank (Польща) та кошти в сумі, еквівалентній 404 726 грн, які

ОСОБА_1 переказав на рахунок № НОМЕР_1 , були спрямовані на дострокове погашення заборгованості за кредитними зобов`язаннями перед банком.

Натомість починаючи із квітня 2018 року, ОСОБА_1 переказував ОСОБА_2 кошти на рахунок № НОМЕР_3 , зокрема у квітні 2018 року суму еквівалентну 15 480 гривень; у червні

2018 року - 28 340 грн; у липні 2018 року - 14 480 грн; у вересні 2018 року -

14 477, 40 грн.

При цьому, в платіжних банківських документах із квітня 2018 року ОСОБА_1 в якості призначення платежу вказував, що платежі здійснюються на виконання його аліментних зобов`язань перед

ОСОБА_2 і державним виконавцем обґрунтовано зараховано ці суми на погашення заборгованості по аліментах.

Встановивши, що переказ коштів на рахунок № НОМЕР_1 здійснювався без зазначення призначення платежу як сплати аліментів на утримання дитини, а стягувач заперечує проти зарахування сплачених сум як аліментів, державний виконавець провів розрахунок на підставі належних відомостей, наявних в матеріалах виконавчого провадження.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскаржувані дії державним виконавцем були вчинені відповідно до закону і права боржника у виконавчому провадженні цими діями не порушені.

Твердження представника боржника про те, що ОСОБА_2 розпоряджалася коштами із рахунку НОМЕР_1 для погашення кредиту саме по собі не свідчить про те, що вказані кошти мають бути зараховані державним виконавцем як сплачені на виконання рішення суду аліменти на утримання дитини.

Апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи боржника щодо незаконності відкриття виконавчого провадження, оскільки законність відкриття виконавчого провадження №57169452та чинність виконавчого листа від 21 серпня 2018 року підтверджені судовими рішеннями, які набрали законної сили, а саме ухвалами Галицького районного суду м. Львова

від 28 листопада 2018 року і від 10 січня 2019 року та постановами Львівського апеляційного суду від 28 травня 2019 року у справах № 461/7542/18 та № 461/3787/16-ц.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги переважно зводяться до незгоди боржника із висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи та необхідністю переоцінки доказів.

Оскільки справа розглянута судами першої та апеляційної інстанцій, які мали повну юрисдикцію; наявність підстав вважати, що рішення касаційного суду за наслідками розгляду скарги на дії державного виконавця у справі № 461/7926/18матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики, особою, яка подає касаційну скаргу не доведена, а судом не встановлена; правильність застосування судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях положень Закону України «Про виконавче провадження» та норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Матвіїв Єлизаветою Ігорівною, на ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 12 лютого 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 461/7926/18.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Шипович

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта