КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21грудня 2019 року місто Київ.

Справа 759/6952/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/16729/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача Желепи О.В.

суддів Кулікової С.В., Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року (у складі судді Шум Л.П. інформація щодо дати складання повного тексту рішення відсутня)

в справі за позовом Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за невиконання умов договору , пені та індексу інфляції та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» про захист прав споживача, визнання факту порушення вимог Закону, відновлення порушеного права, відшкодування збитків та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року представник позивача звернувся до суду із зазначеним вище позовом, в якому, після збільшення позовних вимог, просивстягнути з ОСОБА_1 суму боргу за користування послугами за зберігання майна в розмірі 22070,00 грн., інфляційні втрати 2889,87 грн., пеню37902,95 грн., витрати на правничу допомогу - 3150,00 грн. та судовий збір в розмірі 1921,00 грн. Вимоги обгрунтовані тим, що 12.12.2005 року між СП «Партнер» та ОСОБА_1 укладено договір № 735 на експлуатацію та обслуговування, згідно якого СП «Партнер» за даним договором бере на себе обов`язки по зберіганню і охороні транспортних засобів власника в гаражі № АДРЕСА_5 на праві довгострокової оренди по АДРЕСА_2 , а власник бере на себе зобов`язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та експлуатаційні витрати на умовах цього договору.

З огляду на те, що відповідач не виконував умови договору, обов`язкові платежі не здійснював у визначеному та необхідному розмірі, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку позивач просив стягнути суд, а також притягнути відповідача до відповідальності за порушення грошових зобов`язань на підставі ст. 625 ЦК України та стягнути пеню на підставі договору.

Не погоджуючись з основним позовом відповідач подав до суду зустрічний позов, який також уточнював протягом розгляду справи та просив суд визнати факт порушення відповідачем ПрАТ СП "Партнер" положень п. 3.1. Договору та вимог ст.ст. 208, 654 ЦК України та Закону України "Про захист прав споживачів" щодо неповідомлення позивача про зміну умов договору та збільшення ціни договору , також просив суд у зв`язку з цими обставинами та не підписанням з відповідачем додатку до договору після кожного збільшення ціни договору, визнати зловживанням правами та стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди спричиненої порушенням його прав 30 000 грн., та 19 000 грн. збитків спричинених необхідністю вживати заходи для відновлення порушеного права та сплачувати послуги адвоката в такому розмірі.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року позов ПАТ СП «Партнер» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, пені та індексу інфляції за договором - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ СП «Партнер» заборгованість по договору № 735 від 12.12.2005 р. - основного боргу 22070,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 2889,87 грн., пеню в розмірі 22070,00 грн., витрати на правничу допомогу - 3150,00 грн. та судовий збір в розмірі 1921,00 грн. 00 коп., а всього - 52100 (п`ятдесят дві тисячі сто) грн. 87 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ СП «Партнер» про визнання факту порушення умов договору, відшкодування моральної шкоди та збитків, - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, 14 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні первинного позову, та постановити рішення про задоволення зустрічного позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що позивачем по первинному позову, не надано Додатків у вигляді розрахунку витрат, який повинен додаватись до договору, а також позивач не надав суду інформацію стосовно того що ПрАТ СП «Партнер», є правонаступником СП «Партнер», який і укладав зі скаржником Договір № 735.

Вказує, що судом першої інстанції не враховані усі аргументи зі сторони позивача по зустрічному позову, не враховано судом спричинення позивачу по зустрічному позову матеріальної шкоди, моральної шкоди та помилково не відшкодовані збитки на правничу допомогу. Не було враховано ч. 1 ст. 651, ч. 3 ст. 632 ЦК України, не зазначено мотивів відхилення аргументів ОСОБА_1 , не застосовано судової практики ЄСПЛ.

Посилається на те, що взагалі судом не встановлені правовідносини які регулюються, на підставах саме публічного договору (шляхом приєднання), а є виключно правовідносинами, які регулюються в першу чергу умовами письмового Договору на експлуатацію та обслуговування № 735 від 12.12.2005 року, крім того наказ позивача № 88 від 31.07.2015 р. щодо встановлення щомісячних внесків на відшкодування витрат не відповідає положенням викладеним у п.3.1 Договору № 735, згоду на застосування якого не надавав ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції не звернув уваги на клопотання про витребування в ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києва, копії податкової звітності ПрАТ СП «Партнер» (код 13684158) у формі звітів по ф. № 1ДФ1 починаючи з дати 03.03.2014 року...», як доказ того що вказана заборгованість повністю відсутня, та не підтверджена офіційними документами.

Ухвалою від 22 листопада 2019 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Станом на 21.12.2019 року відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи до суду не надходило.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо вирішення основного позову про стягнення боргу, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, СП «Партнер» у відповідності до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва № 1041 від 29.07.1996 року «Про будівництво напівпідземних гаражів - автостоянок на 35,36,37 ділянках в 13-му мікрорайоні житлового масиву «Біличі» згідно інвестиційного підрядного договору №4 від 20.05.1997 року укладеного між Головним управлінням капітального будівництва КМДА та СП «Партнер» (інвестор-підрядчик) виконані роботи з будівництва напівпідземних гаражів в 13 мікрорайоні на житловому масиві Біличі на АДРЕСА_2 а (т. 1 а.с. 11).

31.08.1999 року замовник відповідно до умов інвестиційного підрядного договору № 4 від 20.05.1997р. передав на баланс інвестору - підрядчику позивачу напівпідземні гаражі на 58 машино-місць на дільниці № АДРЕСА_6 (т. 1 а.с. 12-13).

Рішенням Київської міської ради № 125/1335 від 18.03.2004 року земельна ділянка відведена Позивачу для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 58 автомобілів на АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 15).

Розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації від 22.06.1999 року №846 «Про прийняття в експлуатацію об`єктів комунального призначення у Ленінградському районі м. Києва», затверджений акт державної приймальної комісії від 29.05.1999 року про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом напівпідземних гаражів на 58 машиномісць ні дільниці дільниці № АДРЕСА_6 а та їх експлуатацію покладено на позивача (т. 1 а.с. 16).

Встановлено, що 12.12.2005 р. між СП «Партнер» та ОСОБА_1 укладено договір № 735 на експлуатацію та обслуговування, відповідно до п. 1.1 якого СП «Партнер» за даним договором бере на себе обов`язки по зберіганню і охороні транспортних засобів власника в гаражі № АДРЕСА_5 на праві довгострокової оренди по АДРЕСА_2 , а власник бере на себе зобов`язання вчасно вносить щомісячні внески за охорону автомобіля та експлуатаційні витрати на основі щомісячних визначених розрахунків СП "Партнер" з врахуванням змін в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення. інших заходів що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони (т. 1 а.с. 6).

Наказом позивача №88 від 31.07.2015 р. у зв`язку із збільшенням витрат на утримання охорони та експлуатацію гаражів згідно калькуляції собівартості утримання встановлено щомісячні внески на відшкодування витрат: АС № 11 по АДРЕСА_7- 700 грн. та А/С № 12 по АДРЕСА_2 - 450 грн. (т. 1 а.с. 9). Такий розмір оплати діяв по 31.12.2016 року.

В подальшому з урахуванням обставин визначених в договорі та змін у вартості витрат на утримання охорони, росту цін , позивачем був змінений розмір оплати за надані послуги, який з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року становив 600 грн. на місяць,а з 2018 року був визначений 720 грн. на місяць.

В судовому засіданні районного суду встановлено, що ОСОБА_1 набув право власності на гаражний бокс АДРЕСА_4 , обслуговування та експлуатацію яким здійснюється ПрАТ СП «Партнер», а саме, зберігання та охорона майна. ОСОБА_1 постійно користувався послугами позивача, що відповідачем не заперечувалось та не спростовувалось. З моменту передання відповідачем майна на зберігання ПрАТ СП «Партнер», між сторонами існували зобов`язання реального характеру по договору зберігання транспортних засобів.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що відповідачем плата за отримані ним послуги вносилась в меншому розмірі, ніж нараховував позивач з урахуванням дійсних витрат, а тому суд вважав доведеною вимогу про наявність заборгованості у відповідача по оплаті експлуатаційних послуг та послуг з охорони його власного транспортного засобу та утримання гаражного боксу та території на якій він знаходиться та станом на січень 2019 року становить 22 070 грн.

Відповідно до п.4.1 договору у випадку затримки оплати зі сторони відповідача, відповідач зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,5% від суми затриманого платежу.

Відповідно до розрахунку позивача за період з11 січня 2018 року по 10 січня 2019 року пеня складає суму 37 902 грн. 92 коп. Разом з тим, суд застосував ст. 551 ЦК України та зменшив розмір нарахованої пені до суми основного боргу.

Також суд встановив, що за невиконання грошового зобов`язання відповідач зобов`язаний відповідно до ст. 625 ЦК України відшкодувати 2889 грн. 87 коп. інфляційних втрат.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними , а висновки суду про наявність підстав для стягнення заборгованості, пені, індексу інфляції та витрат на правову допомогу відповідає цим обставинам і вимогам закону.

Доводи скарги про недоведеність правонаступництва позивача прав та обов`язків з СП "Партнер", з яким укладався договір, колегія суддів не приймає з огляду на те, що відповідач ОСОБА_1 визнавав, що послуги йому надавались саме позивачем і частково проводив оплати на рахунки позивача, а заперечував лише законність збільшення тарифів.

Доводи відповідача про відсутність його вини, як підстави для стягнення пені у несплаті послуг, оскільки нові тарифи не доводились до його відома, колегія суддів не приймає, так як пеня стягнута судом за уточненими вимогами за період з січня 2018 року, коли вже справа перебувала в суді і відповідно відповідач достовірно знав про збільшення тарифів та мав можливість протягом розгляду справи погасити борг, проте цього не зробив.

Доводи скарги в частині не витребування судом податкової декларації не впливають на законність рішення суду та встановлення обставин, які мали правове значення для вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги в частині збільшення розміру оплати за надані послуги без згоди споживача, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Згідно із статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Ухвалюючи рішення у справі, суд виходить із того, що відповідно до пунктів 2.3, 3.2 укладеного між сторонами у справі договору підприємство виконує свої обов`язки зі зберігання й охорони майна, а власник вносить внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячних визначених розрахунків підприємством, з урахуванням змін у нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини з оплати праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони. Розмір внесків за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати може змінюватися на умовах цього договору.

При цьому суд вважає, що сторони досягли згоди щодо ціни договору, тобто щомісячних платежів, які є залежними від умов, зазначених у пункті 2.3 договору.

Крім того, суд виходить із того, що згідно зі змістом договору зміна тарифів на надані позивачем послуги не потребує укладення нової або додаткової угоди.

Встановлення в договорі права ПрАТ СП «Партнер» визначати розмір щомісячних платежів, їх можливої зміни та перелік факторів, що впливають на встановлення та зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони, відповідає вимогам частини другої статті 632 ЦК України та пунктам 15, 16 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115, якими передбачено, що плата за зберігання транспортних засобів на автостоянках та інші супутні послуги справляються за тарифами, встановленими відповідно до законодавства. На всіх автостоянках плата за довгострокове зберігання транспортного засобу справляється на умовах, передбачених у договорі зберігання транспортного засобу.

У зв`язку з цим суд вважає, що, укладаючи договір, сторони дійшли згоди про те, що розрахунок вартості послуг проводить позивач, розмір встановленого позивачем тарифу підлягає зміні, що відображається в плановій детальній калькуляції собівартості утримання одного машиномісця, яка є невід`ємною частиною договору.

Вартість послуги в період дії договору визначається ПрАТ СП «Партнер», виходячи з витрат із забезпечення охорони транспортного засобу.

Судом не встановлено, а відповідачем не доведено що збільшення витрат на утримання охорони та експлуатацію гаражних боксів у напівпідземних гаражах ПрАТ СП «Партнер» за адресою: вул. Уборевича, 25а, не грунтується на плановій детальній калькуляції собівартості утримання 1м/м на автостоянці № 11 станом на дату збільшення тарифу.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що у справі відсутні будь-які додаткові угоди до укладеного між сторонами у справі договору щодо збільшення розміру щомісячних внесків, а також розрахунки, що є додатками до договору, за якими відповідач повинен був здійснювати платежі у збільшеному розмірі, спростовуються змістом цього договору, за яким розмір внесків за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати може змінюватися на умовах цього договору. Крім того, згідно зі змістом договору зміна тарифів на надані позивачем послуги не потребує укладення нової або додаткової угоди. Аналогічних правових висновків дійшов і Верховний Суд як суд касаційної інстанції в складі першої судової палати при вирішенні аналогічних спорів за позовами позивача до інших користувачів послуг в справах № 759/8135/2017, 759/5185/16-ц .

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд також встановив, що зустрічний позов ОСОБА_1 про порушення його прав як споживача послуг шляхом збільшення ціни договору без його згоди є недоведеним та спростовуються вищенаведеними умовами договору, який підписаний ОСОБА_1 .

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з доводами відповідача, що рішення районного суду в частині вирішення зустрічного позову не відповідає вимогам закону, щодо його обґрунтованості.

Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, які заявлені відповідачем, апеляційний суд виходить з наступного.

ч. 1 ст. 906 ЦК України передбачає, що збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом визначеним ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

В абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Оскільки судом не встановлено неправомірної поведінки надавача послуг , та не вбачається зі змісту зустрічної заяви та апеляційної скарги, в чому полягали моральні страждання ОСОБА_1 , не доведено прямого причинного зв`язку між неправомірною поведінкою відповідача та спричиненою шкодою, правових підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування збитків та моральної шкоди судом не встановлено.

Крім того, колегія суддів зазначає, що витрати на адвоката не є збитками в розумінні закону, а є судовими витратами, які відшкодовуються в порядку ст. 141 ЦПК України лише стороні на користь якої ухвалюється судове рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене, мотивувальна частина рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року підлягає зміні (доповненні) в частині обґрунтування відмови у задоволенні зустрічного позову.

В решті вирішення позовних вимог, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України скарга задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 ароку).

Оскільки суд апеляційної інстанції змінює (доповнює) оскаржене рішення, але виключно у частині мотивів його ухвалення, то розподіл судових витрат не здійснюється.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді