ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/385/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Спірідонової Т.В. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М. секретар судового засідання - Шевчук Ю.Г.,

за участю: апелянта - ОСОБА_4,

представника апелянта - ОСОБА_5,

заінтересованої особи - ОСОБА_6,

представника заінтересованої особи - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/23964/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2018 року (суддя Стефанишин С.Л.) у справі за заявою ОСОБА_4, заінтересована особа - ОСОБА_6, про видачу обмежувального припису,

встановив:

В жовтні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою та просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_6, (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1) у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав, з покладенням на нього обов'язку заборони перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, строком на шість місяців.

Заяву мотивовано тим, що з 12 вересня 1981 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 Впродовж тривалого періоду ОСОБА_6 неодноразово вчиняв насильство по відношенню до неї та внаслідок цього притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Зазначає, що притягнення до адміністративної відповідальності не призвело до виправлення ОСОБА_6 та запобіганню вчинення ним насильства по відношенню до неї, він систематично продовжує вчиняти психологічне насильство, що супроводжується погрозами фізичною розправою, шарпанням та штовханнями. ОСОБА_6 постійно висловлюється по відношенню до неї нецензурною лайкою, обзиває, налаштовує проти неї доньку та онука, принижує її людську гідність. Такі обставини спричиняють погіршення її психологічного та фізичного здоров?я, унеможливлюють нормальну життєдіяльність та ведення щоденних справ, призводять до погіршення відносин із близькими та оточуючими людьми. Вважає, що відповідно до ст.26 Закону України «Про запобігання та протидії насильству» до ОСОБА_6 слід вжити захід тимчасового обмеження його прав, а саме заборонити перебувати у місці спільного проживання з нею строком на шість місяців.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відсутні обґрунтовані ризики вчинення ОСОБА_6 домашнього насильства щодо заявниці.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. При цьому зазначила, що судом не надано належної оцінки доказам у справі, які підтверджують наявність ризиків домашнього насильства. Вказала, що домашнє насильство з боку ОСОБА_6 по відношенню до заявниці має триваючий характер, наслідком чого є неодноразове притягнення його до адміністративної відповідальності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апелянт ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали та просила її задовольнити.

Апелянт ОСОБА_4 пояснила, що проживаючи разом із ОСОБА_6 в одній квартирі, зазнає постійного психологічного тиску та перебуває у постійному стресі, боїться повертатися додому.

Заінтересована особа ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_7, заперечуючи проти апеляційної скарги зазначили, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні. При цьому зазначили, що обмежувальний припис може виноситись тоді, коли існує безпосередня загроза життю чи здоров'ю постраждалої особи, а в їхньому випадку відсутні об'єктивні ризики такій загрозі. Також, вказали, що у ОСОБА_6 відсутнє інше житло.

Заслухавши учасників справи та перевіривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що сторони з 12 вересня 1981 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, проживають разом за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2015 року ОСОБА_6 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-1 КУпАП за те, що він 28.12.2014 року близько 13.15год., перебуваючи за місцем свого проживання, вчинив насильство психологічного характеру відносно дружини ОСОБА_4, в ході якого виражався нецензурними словами та погрожував фізичною розправою, чим спричинив шкоду її психологічному здоров'ю.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 вересня 2018 року ОСОБА_6 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-1 КУпАП за те, що він 17.07.2018 року близько 11год., перебуваючи за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_1, вчинив насильство психологічного характеру відносно дружини ОСОБА_4, а саме ображав нецензурною лайкою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров'ю потерпілої.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14, 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов'язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

За приписами п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник.

Згідно з ч.2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб.

Відповідно до ч.3 ст.26 зазначеного Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У ч.9 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підтвердження своїх вимог заявниця посилалась на постанови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2015 року та від 17 вересня 2018 року про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Колегією суддів враховується, що між притягненням ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП пройшов тривалий час, докази того, що ОСОБА_6 протягом цього періоду продовжував вчиняти відносно неї домашнє насильство матеріали справи не містять.

Оцінивши наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що належних і достатніх доказів з метою оцінки ризиків вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, заявниця суду не надала, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_4

При цьому, звернення заявниці до правоохоронних органів із заявою про вчинення домашнього насильства ОСОБА_6 після ухвалення судом першої інстанції судового рішення не може бути достатнім доказом для видання обмежувального примусу за правилами глави 13 розділу IV ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Встановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 лютого 2019 року.

Судді Т.В. Спірідонова

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох