Провадження № 22-ц/4808/206/19
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретаря Турів О.М.,

з участю ОСОБА_2 та представника служби у справах дітей,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 26 листопада 2018 року під головуванням судді Антоняка Т.М., в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до Португальської Республіки без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 та стягнення з відповідача судових витрат.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.12.2015 року було розірвано шлюб між нею та відповідачем. За час проживання в шлюбі в сторін народилася донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає із позивачем. Відповідач участі у вихованні дитини не бере, зв'язок з дитиною не підтримує. У зв'язку із тим, що матір позивача - ОСОБА_5, проживає у Португалії, вона має змогу разом із дитиною відвідати її. Позивач має намір ближче познайомити доньку з її бабусею, з місцевістю та культурою цієї країни, забезпечити повноцінний відпочинок в Португальській Республіці для підвищення рівня світогляду дитини, покращення її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку. Тому просила надати дозвіл на виїзд дитини на відпочинок за кордон без дозволу (без згоди) та супроводу батька.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 листопада 2018 року позов задоволено.

Надано дозвіл малолітній дитині ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасовий виїзд за межі України до Португальської Республіки без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 на період з 01.12.2018 року по 01.11.2019 року у супроводі матері - ОСОБА_3.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 704,80 грн.

ОСОБА_2 на дане рішення подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з вимогами позовної заяви, в якій зазначено, що відповідач є біологічним батьком дитини ОСОБА_4.

Зазначає, що оскільки він не є біологічним батьком дитини ОСОБА_4, тому і не має права давати згоди на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон.

Апелянт зсилається на Постанову Кабінету Міністрів України від 27.01.1995р.№57 в редакції Постанови КМУ від 25.08.2010р. №724 (п.п.3-5) де зазначено, що виїзд з України громадян, які не досягай 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Тому, апелянт вважає, що суд повинен був зазначити дозвіл на конкретний виїзд, з визначенням його початку та закінчення.

Позивачка не надала суду докази щодо неможливості отримання нотаріальної згоди батька, і не визначилася з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Позивач також не зазначила конкретного місця відпочинку де дитина може перебувати та оздоровитись.

Також всупереч вимогам закону позивачка, не надала суду належних та допустимих доказів звернення до відповідача з приводу надання дозволу на виїзд - дитини за кордон.

Позивачем не доведено наявність необґрунтованої відмови відповідача на виїзд дитини за межі країни, яка б свідчила про порушення інтересів дитини та вимог Сімейного кодексу України.

Апелянт вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені у зв'язку з тим, що позивачка просить суд надати дозвіл дитині ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасовий виїзд за межі України до Португальської Республіки без згоди та супроводу батька та без супроводу інших дорослих осіб, тобто малолітня дитина має виїжджати за межі України у віці 4 -х років без супроводу дорослих. Вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог і вирішив зазначити у рішенні суду додаткову вимогу яка не була зазначена у позові.

Судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про те, щоб сторона позивача дала особисто пояснення, а не розглядати справу за її відсутності з участю її представника. У суду були всі підстави відмовити у задоволенні позову.

Апелянт вважає, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, зокрема ст.. 89 ЦПК України, що стосується оцінки доказів. Тому рішення суду є незаконним і необґрунтованим, оскільки судом не виконано всі вимоги законодавства.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким у позові відмовити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та представника служби у справах дітей, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.12.2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований 02.03.2013 року у відділі РАЦСу Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 209. Неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено на проживання з матір'ю ОСОБА_3. Також, ухвалено стягувати з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/3 частки від його заробітку щомісячно до досягнення донькою повноліття. Стягнення аліментів розпочато з 02.12.2015 року (а.с. 9-11).

Згідно даних, що містяться у свідоцтві про народження дитини, вбачається, що батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 8).

Зі змісту позовних вимог позивача вбачається, що вона з метою відпочинку та оздоровлення бажає здійснити виїзд з дитиною за кордон у Португальську Республіку, де проживає і працює бабуся дитини і має можливість забезпечити оздоровлення та відпочинок дитини.

Згідно ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Частиною 3 ст. 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок реалізації права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України».

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. У відповідності з вимогами п. 4 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину.

Згідно зі ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як зазначено у ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що надання дозволу малолітній дитині ОСОБА_4 на тимчасовий виїзд за кордон відповідатиме її інтересам, забезпечить її відпочинок, покращить її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток та рівень світогляду дитини.

Суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, надавши дозвіл малолітній дитині ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасовий виїзд за межі України до Португальської Республіки, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2, на період з 01.12.2018 року по 01.11.2019 року, у супроводі матері - ОСОБА_3.

Доводи відповідача про те, що такий строк є надто тривалим і він, як батько, не зможе бачитися з дитиною, не заслуговують на увагу, оскільки оскаржуване рішення постановлено судом в інтересах дитини. Також судом апеляційної інстанції не встановлено обставин виходу за межі позовних вимог, оскільки виїзд дитини за межі України має бути здійснено у супроводі матері, про що суд зазначив у резолютивній частині рішення.

Сумніви ОСОБА_2 щодо батьківства дитини не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки батьківство ним не оскаржувалося і запис про батька відповідача міститься у свідоцтві про народження дитини.

Судом першої інстанції досліджено всі обставини справи і надано їм належну правову оцінку щодо вирішення питання про тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, який такої згоди добровільно не бажає надати.

Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості рішення суду, тому підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 26 листопада 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2019 року.

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк