Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 522/18941/15-ц

провадження № 61-32101св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2016 року у складі судді Бойчука А. Ю. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути з останнього заборгованість за договором позики у розмірі 1 693 452, 00 грн, що еквівалентно 68 032, 00 дол. США.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 28 жовтня 2011 року між ним та ОСОБА_2 укладено письмовий договір позики, за умовами якого останній отримав позику у розмірі 28 175, 00 грн, що еквівалентно 3 500, 00 дол. США, зі сплатою 36 % річних за користування грошовими коштами на строк 24 місяці. У разі наявності заборгованості за договором станом на 28 жовтня 2013 року ОСОБА_2 зобов'язався сплачувати 120 % річних до повного її погашення.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 належним чином не виконав умови договору та не повернув позику в обумовлений у ньому строк, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів того, що між ним та відповідачем існували договірні правовідносини, пов`язані з наданням ним позики, відтак відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на користь ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2016 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 25 жовтня 2011 року у розмірі 28 175, 00 грн та проценти за користування позикою у розмірі 32 561, 99 грн, а всього 60 736, 99 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що між сторонами 25 жовтня 2011 року укладено письмовий договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу у борг 28 172, 00 грн на строк 24 місяці та сплатою 36 % річних за користування позикою. Оскільки ОСОБА_2 в обумовлений договором строк не повернув отримані у борг кошти, з нього на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики у розмірі 28 175, 00 грн.

Передбачена умовами договору сплата 120% річних за користування одержаними у борг грошовими коштами у разі наявності заборгованості після 28 жовтня 2013 року порушує суть права на отримання коштів за користування позикою, є неспівмірною з розміром отриманих у борг коштів, тому за період з 29 жовтня 2011 року по день ухвалення рішення - 08 листопада 2016 року, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню річні за користування позикою виходячи з розміру облікової ставки НБУ, які становлять 32 561, 99 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2016 року і рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року та повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що суди неналежним чином дослідили обставини справи, а апеляційний суд на підставі статті 627 ЦК України неправомірно та на власний розсуд змінив умови договору в частині стягнення відсотків за користування позикою.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Золочівського районного суду Львівської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 травня 2018 року справу № 522/18941/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

ОСОБА_2 направив заперечення на касаційну скаргу, в яких просив залишити її без задоволення.

Оскільки рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2016 року скасоване рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року, воно в касаційному порядку не переглядається.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 28 жовтня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали письмовий договір позики, за умовами якого останній отримав у борг 28 172, 00 грн під 36 % річних на 24 місяці зі встановленням плати за користування позикою у розмірі 36% річних (три відсотки в місяць - 850 грн) на строк 24 місяці. Цього ж дня відповідач отримав зазначені кошти, що підтверджується видатковим касовим ордером.

Факт підписання вказаного договору та отримання грошових коштів ОСОБА_2 не заперечувалися.

Відповідно до пункту 8. 1. договору позики він діє до повного виконання позичальником зобов'язань за договором.

Згідно з пунктом 9. 5. договору якщо після 28 жовтня 2013 року залишається заборгованість за договором, незалежно від причин її виникнення, на всю суму заборгованості діє ставка у розмірі 120 % річних.

ОСОБА_2 свої зобов'язання за договором позики належним чином не виконав, отримані у борг грошові кошти не повернув.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Суди встановили, що сторони під час укладення договору позики досягли згоди щодо його істотних умов, що підтверджується їх власноручними підписами.

Спірний договір чи його окремі положення в установленому порядку не визнані недійсними.

Частково задовольняючи позов та зменшуючи розмір процентів за користування позикою, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив з того, що визначення у договорі позики умови про сплату 120 % річних за користування нею порушує суть права на користування позикою та вказаний розмір процентів є неспівмірним з розміром отриманих у борг грошових коштів.

Разом з тим, апеляційний суд не врахував, що положеннями ЦК України не передбачена можливість зменшення розміру процентів за користування позикою, сплата яких визначена умовами договору.

Відповідно до частини другої статті 213, пункту 4 частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Однак в порушення вимог наведених правових норм в оскаржуваному рішенні апеляційний суд допустив порушення норм матеріального права та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції не здійснив належного правосуддя, в судовому рішенні у достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не може вважатися законним і обґрунтованим, тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

СуддіВ. М. Ігнатенко С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов