Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 755/17549/16-ц

провадження № 61-33657св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.

суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», (правонаступник Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»),

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року у складі судді Гончарука В. П. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що 19 липня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № KIXRRF25140190, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5 443,90 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору не надав, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором, яка станом на 16 листопада 2016 року становить 29 104,02 грн, з яких: 1 182,10 грн - за кредитом, 0,18 грн -за процентами, 286,34 грн - за комісією; 25 773,30 грн - за пенею; 500,00 грн -штраф (фіксована частина), 1 362,10 грн - штраф (процентна складова).

Позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 29 104,02 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року в позові відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив позовну давність, у межах яких він міг звернутись до суду з вимогою про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договорам.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції належно оцінив докази та ухвалив рішення на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи з додержанням норм матеріального права та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

10 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У червні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 05 червня 2019 року № 594/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (зі змінами та доповненнями), постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року №7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

06 грудня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Суди проігнорували, що строк дії картки визначено до 01 січня 2014 року, а банк звернувся до суду в листопаді 2016 року, тобто в межах позовної давності.

Позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 19 липня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № KIXRRF25140190, згідно з якими ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5 443,90 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком погашення заборгованості визначений до18 лютого 2013 року.

Позичальник ОСОБА_1 своїх зобов`язань не виконував належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором, яка станом на 16 листопада 2016 року становить 29 104,02 грн, з яких: 1 182,10 грн -за кредитом, 0,18 грн -за процентами, 286,34 грн -за комісією; 25 773,30 грн - за пенею; 500,00 грн -штраф (фіксована частина), 1 362,10 грн - штраф (процентна складова).

Позивач звернувся до суду 29 листопада 2016 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Суди встановили, що відповідно до кредитного договору від 19 липня 2011 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, встановлено строк повернення кредиту до 18 лютого 2013 року, а порядок погашення заборгованості визначено щомісячними платежами, що відповідачем не заперечувалося.

Наявні у матеріалах справи Умови та Правила, які передбачали сплату відсотків, пені, комісій не містять підпису ОСОБА_1 , а отже, позивачем не доведено, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодився на приєднання до цих Умов та Правил, ознайомившись з ними. Позивач не надав належних і допустимих доказів, що відповідач розумів саме ці умови та погодився з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили Умови та Правила, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Тому у цій справі не можна вважати Умови та Правила складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Крім того, анкета-заява позичальника від 19 липня 2011 року також не містить визначених розмірів процентної ставки, неустойки (пені, штрафів), отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Отже, вимоги в частині стягнення із відповідача заборгованості за відсотками, пенею та комісією є безпідставними, оскільки позивачем не доведено укладення договору на таких умовах.

Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 , провадження № 14-10цс18.

Верховний Суд виходить з того, що між сторонами кредитного договору від 19 липня 2011 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, встановлено строк повернення кредиту до 18 лютого 2013 року, а порядок погашення заборгованості визначено щомісячними платежами, що відповідачем не заперечувалося. Cтрок дії картки визначено Умовами та Правилами, які не є складовою договору.

Водночас в анкеті-заяві, яка підписана ОСОБА_1 , зазначено, що банк надав позичальнику строковий кредит у сумі 5 443,90 грн на строк 19 місяців з 19 липня 2011 року до 18 лютого 2013 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 143,17 грн, з кінцевим строком погашення заборгованості визначений до18 лютого 2013 року, порядок погашення заборгованості здійснюється з «22» по «26» число кожного місяця щомісячними платежами в розмірі 429,98 грн від суми заборгованості.

З урахуванням, що ОСОБА_1 отримав кредит 19 липня 2011 року, його повернення визначено щомісячними платежами в розмірі 143,17 грн, то суди дійшли обгрунтованого висновку про пропуск позивачем позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, встановивши, що останній платіж, згідно з наданою позивачем випискою з рахунка, відповідач здійснив 25 жовтня 2012 року в сумі 550,00 грн (а. с. 41, 63-66), отже, з листопада 2012 року банк мав можливість звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення кредитної заборгованості, проте звернувся до суду 29 листопада 2016 року.

Проте суди не врахували, що Умови та Правила не містять підпису ОСОБА_1 , а отже, позивач не довів, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодився на приєднання до цих Умов та Правил, ознайомившись з ними, тому висновок суду не відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, тому судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з інших підстав.

Верховний Суд зазначає, що висновки суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, про застосування позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за відсотками та пенею не відповідає статті 267 ЦК України та зазначеному вище правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, оскільки після закінчення дії кредитного договору, позивач втрачає право нараховувати проценти за кредитом та пеню, тому до вказаних вимог позивача позовна давність не може бути застосована, тому рішення в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові з інших підстав.

Посилання позивача в касаційній скарзі на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 є безпідставним, оскільки у зазначеній справі встановлено різні фактичні обставини.

Доводи касаційної скарги про те, що банк звернувся до суду в листопаді 2016 року в межах позовної давності, оскільки відповідно до інформаційної довідки про картку строк дії картки визначено до 01 січня 2014 року (а. с. 79), не заслуговують на увагу, оскільки інформаційна довідка не є належним доказом, а у підписаній відповідачем заяві строк дії картки не зазначено, Умови та Правила, на які посилається позивач, не підписані відповідачем та ним не визнаються, тому не можуть бути прийняті як умови договору, укладеного між сторонами.

Інші доводи касаційної скарги на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи наведене Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржувані судові рішення скасувати в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками та пенею, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові з інших підстав. В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі позивачу відмовлено в позові з інших підстав, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», (правонаступник Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»), задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2017 року в частині стягнення заборгованості за відсотками та пенею скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», (правонаступник Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками та пенею відмовити.

В іншій частинірішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко