Номер провадження: 22-ц/813/3935/19
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/16468/15-ц

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач Публічне акціонерне товариство «Укрзалізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заапеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця», поданою через представника адвоката Карпенко Ірину Вікторівну, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Науменка А.В. о 15 годині 48 хвилині 08 листопада 2018 року, повний текст рішення виготовлено 19 листопада 2018 року,

встановив:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним уточненим у березні 2017 року позовом, в якому остаточно просить стягнути з ПАТ «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Одеська залізниця», на його користь: 1) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 1 176 000,00 грн.; 2) в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 гривень.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що 2 січня 2015 року о 06 годині 59 хвилині при проїзді залізничного переїзду 34 км., перегін «Аккаржа-Барабой», що перетинає автомобільну дорогу С/61807 «Барабой-Дальник-Грибівка», позивач потрапив у дорожньо-транспортну пригоду. Керуючи автомобілем «Mitsubishi», НОМЕР_1 , що належить йому на праві власності, перетинаючи зазначений залізничний переїзд, належний позивачу автомобіль застряв в снігу, так як працівниками відповідача не було виконано свої прямі службові обов`язки, знехтуване правилами безпеки, а саме - не розчищено сніг.

Позивач вказує, що були прийняті всі заходи щодо сповіщення машиніста електровозу 2ЕЛ5-009 про небезпеку руху на переїзді шляхом направлення у бік руху потягу особи, яка махала піднятими уверх руками, однак зіткнення уникнути не вдалось.

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Mitsubishi», ВН 7029 НОМЕР_2 отримав значні механічні ушкодження, що унеможливлює подальше його використання. З висновку, затвердженого Начільником ВДАІ з обслуговування Овідіопольського району УДАІ ГУМВС України в Одеській області - майора міліції Тордієвського В. О. від 08.01.2015 року, вбачається, що в його діях відсутні ознаки адміністративних правопорушень, визначених ст. ст. 121, 124 КУпАП. Тому, він вважає, що зазначені дії працівників відповідача свідчать про неналежне виконання службових обов`язків, за наслідком чого завдана матеріальна шкода знищенням його автомобіля та моральна шкода, у вигляді втрати душевного спокою та відновлення психоемоційного стану (Т. 1 а. с. 3 6, Т. 2 а. с. 6 - 8).

Представник позивача у судовому засіданні суду першої інстанції наполягала на задоволенні позову, з підстав зазначених у позовній заяві. Наполягала, що ДТП трапилася за наслідком недбалого виконання працівниками відповідача обов`язку по розчищенню переїзду від снігу у складних погодних умовах. Вказала, що наявність снігового заносу на переїзді, де застряв автомобіль позивача, підтверджена фотокартками з місця подій, показаннями свідків та зібраними матеріалами у справі. Заявила, що позивач погоджується з можливістю задоволення судом позову по стягненню завданої матеріальної шкоді в межах суми, встановленої висновком судової експертизи по справі.

Представник відповідача у судовому засіданні суду першої інстанції заперечувала проти задоволення позову. Вказала, що працівниками поліції не було встановлено винної особи по обставинам вказаної ДТП. Також, послалася на наявні у матеріалах справи документальні підтвердження наявності у день ДТП складних погодних умов.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 08 листопада 2018 року вищевказаний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 84715,00 грн..

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 5 000 грн..

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі - 897,15 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за наслідком не здійснення працівниками відповідача обов`язкових дій по розчищенню залізничного переїзду, який відноситься до «іншого об`єкту» - джерелу підвищеної небезпеки, де по коліям слідує також джерело підвищеної небезпеки залізничні потяги (електровози), сталося зіткнення електровоза з належним позивачу автомобілем. За наслідком зіткнення останньому завдана матеріальна шкода в розмірі 847 15,00 грн.. Вимоги позивача по стягненню з відповідача матеріальної шкоди в розмірі - 1 176 000 грн. позивачем не обґрунтовані та належним чином не доведені.

Також ОСОБА_1 через пошкодження автомобіля був позбавлений можливості його використовувати і протягом тривалого часу заробляти собі на життя. З січня 2015 року він змушений витрачати час і зусилля для відновлення свого попереднього психоемоційного стану, за наслідком чого останній втратив душевний спокій. Тому, суд першої інстанції визнав, що позивачу дійсно завдана моральна шкода, справедливим розміром відшкодування якої буде 5 000 грн..

Крім того суд першої інстанції звернув увагу на покази свідків - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що слідували з позивачем в автомобілі, які підтвердили, що автомобіль під керуванням позивача дійсно застряв на переїзді, таким чином що передні колеса передньопривідного автомобіля забуксували у сніжному заносі валу за колією, а задні в такому ж сніжному валу перед колією. Чим більше позивач намагався витягнути машину, штовхав та за допомогою свідків розкачував її вперед назад, тим більш колеса углиблялися у сніжні вали. Свідки підтвердили, що с початку вони намагалися товкати машину, але колеса буксували, а коли загорівся червоний сигнал світлофору, свідок ОСОБА_2 пішов на зустріч електровозу та махав руками, але той не встиг зупинитися.

Оглянувши у судовому засіданні наявні фотокартки, які наявні у матеріалах службового розслідування, та кольорові фотокартки, які надані представником позивача, суд першої інстанції встановив, що місце де забуксували передні та задні колеса автомобіля чітко вбачаються на сніжних валах, а також суд встановив, що на переїзді дійсно наявна глибина снігу, за наслідком чого, автомобіль застряв.

Зазначені обставини також підтвердив свідок інспектор поліції ОСОБА_4 , який був викликаний на місце ДТП та підтвердив, що дійсно у машині з позивачем знаходилося два свідка. При огляді місця події вбачалось, що переїзд не був почищений та у зв`язку з чим були видні місця де у глибокому сніговому валі забуксували обидва передніх ведучих колеса автомобіля позивача, які углибилися під час намагання виїхати. А також в такому же сніжному валу з іншої сторони колії застряли задні колеса, які при намаганні витаскати автомобіль рухом вперед назад також стали поглибляться у сніг (Т. 2, а. с. 96 - 100).

ПАТ «Українська залізниця»в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт посилається на відсутність вини працівників ПАТ «Українська залізниця» у скоєні ДТП з огляду на те, що працівниками поліції не було встановлено винної особи щодо обставин вказаного ДТП. Також посилається на документальні підтвердження, що містяться у матеріалах справи, наявності у день ДТП складних погодних умов, які апелянт вважає непереборною і непередбачуваною обставиною.

Представник ОСОБА_1 адвокат Нестеренко В.В. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Просила залишити без змін оскаржуване рішення.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, думку осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції вищезазначеним вимогам законодавства у повній мірі не відповідає.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про часткове задоволення позову. Висновки суду в частині часткового задоволення вимог позову відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 1166, 1167, 1187 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Між тим під час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції не в повній мірі дотримано правил визначених пунктом 9 постанови пленуму Верховного Суду України № 6 в редакції від 24.10.2013 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», з огляду на наступне.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами та досліджений судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно довідки № 1477, виданою позивачу 02.01.2015 року інспектором ДПС ОДАІ Овідіопольського району Пасколовим ОСОБА_5 встановлено, що 02 січня 2015 року о 07.00 при проїзді залізничного переїзду км 34 перегін «Аккарджа-Барабой», що перетинає автомобільну дорогу С/61807 «Барабой-Дальник-Грибівка», ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Mitsubishi», д/н НОМЕР_1 , що належить йому на праві приватної власності, потрапив у дорожньо-транспортну пригоду (Т. 1, а. с. 10).

Листом від 29.05.2015 року (Т. 1, а. с. 15) на адвокатський запит представника позивача ДП «Одеська залізниця» повідомила, що: 1) власником залізничного переїзду без чергового працівника 34 км пк 10 перегону Аккаржа-Барабой є Держава, в особі Міністерства інфраструктури України, а уповноваженим органом по управлінню майном є - Державне підприємство "Одеська залізниця". Переїзд знаходиться на балансі структурного підрозділу Білгород-Дністровської дистанції колії; 2) паспорт на залізничний переїзд не передбачено; 3) залізничний переїзд 34 км пк 10 перегону Аккаржа-Барабой четвертої категорії без чергового працівника, обладнаний автоматичною світлофорною сигналізацією; 4) по дорожньо-транспортній пригоді, скоєній 02 січня 2015 року регульованому переїзді без чергового працівника 34 км пк 10 перегону Аккаржа-Барабой за участю автомобіля «Mitsubishi», державний номер НОМЕР_1 , та вантажного поїзда №3055 (локомотив 23Л5 009) в Білгород-Дністровській дистанції колії та в Котовському локомотивному депо проводилося службове розслідування, копії матеріалів на 24 аркушах додані; 5) відповідно до вимог п.2.1 Інструкції з улаштування та експлуатації залізничних переїздів (затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.01.2007 року №54) залізничний переїзд 34 км пк 10 перегону Аккаржа-Барабой належить до четвертої категорії; 6) власником електровозу 23Л5 009 є Державне підприємство "Одеська залізниця"; 7) після скоєного ДТП на місці було складено Вимога від 02.01.2015 року №01 ВДАІ Овідіопольського району УДАІ ГУМВС України в Одеській області.

Згідно наданих до матеріалів справи Матеріалів службового розслідування випадку ДТП (Т. 1, а. с. 16 - 41) вбачається, що Актом обстеження дорожніх умов на ділянці, який складений комісією за участю інспектора ДАІ ОСОБА_6 безпосередньо після ДТП, встановлено, що до недоліків в утриманні дороги віднесено - слід провести посипання та очищення переїзду, за наслідком чого складена вимога № 51 від 02.101.2015 року.

У протоколі оперативної наради при начальнику Білгород-Дністровської дистанції колії № ПЧ-4-05/03 від 09.01.2015 року зазначено, що при службовому розслідуванні виявлено, що водій ОСОБА_1 ймовірно проїхав на забороняючий сигнал світлофору, виїхав на переїзд та зупинився (заглох) після чого не міг з`їхати з переїзду. Крім водія, в автомобілі знаходився пасажир. Машиніст, рухаючись по ділянці, побачив людину, яка йшла на зустріч поїзду, після чого він побачив переїзд, зайнятий автомобілем, та застосував екстрене гальмування. При огляді переїзду по напрямку руху встановлено відсутність відповідних дорожніх знаків. При огляді стану автомобіля встановлене, що на задній осі різні протектори шин. Перед ДТП усі дні з 29.12.2015 року по 01.01.2015 року переїзд та жолоба на переїзді прочищалися та проїжджа частина переїзду посипалася, але у зв`язку з тим що йшов невеликий сніг проїжджа частина була вкрита тонким шаром снігу. Згідно з протоколом № ПЧ-4-05/03 оперативної наради при начальнику Білгород - Дністровської дистанції колії від 09.01.2015 року, 30 грудня 2014 року начальник дистанції колії ОСОБА_7 дав завдання шляховим майстрам на очищення залізничного переїзду без чергового працівника 34 км. ПК 10 перегону ОСОБА_8 ОСОБА_9 . Однак, майстер ОСОБА_10 дану роботу не виконав, а тільки почистив жолоба і посипав піском проїзджу частину переїзду, чим не виконав наказ від 25.12.2014 року № ПЧ-4-01/01 «Про забезпечення безпеки руху на залізничних переїздах». За наслідком наради вирішено, щоб усі шляхові майстри під час випадіння снігу організували роботи по очищенню переїздів до покриття автомобільної дороги та забезпечували постійне очищення жолобів.

Згідно висновку, затвердженого Начальником ВДАІ з обслуговування Овідіопольського району УДАІ УМВС в Одеській області - майора міліції Тордієвського В.О. від 08.01.2015 року, вбачається, що в діях ОСОБА_1 відсутні ознаки адміністративних правопорушень, визначених ст. ст. 121, 124 КУпАП.

З окремого доручення № 01/02-12/180/12 від 26.12.2014 року за підписом Начальника Головного управління ДСНС України в Одеській області полковника служби цивільного захисту Д. ОСОБА_11 , вбачається, що значне ускладнення погодних умов прийшлося з 29 грудня по 30 грудня 2014 року та 29 грудня 2014 року визнано стихійним лихом регіонального значення. Зазначеним документом місцевим органам влади та структурам центральних органів влади на місцях доручено забезпечити своєчасного залучення сил і засобів служб цивільного захисту для протидії можливим ускладненням і негативним наслідкам у населених пунктах, на автодорогах, інженерних та інших спорудах, а також покладено особисту відповідальність керівників за дії підпорядкує виконання заходів з протидії ускладнення погодних умов.

Згідно Довідки про погоду Гідрометеорологічного центру Чорного та Азовського морів № 30/04-04 від 12.01.2015 року, в с. Барабой Овідіопольського району спостерігалась наступна кількість опадів: - 29.12.2014 року - сильний сніг, 26,0 мм; - 30.12.2014 року - 0,6 мм; - 31.12.2014 року - без опадів; - 01.01.2015 року - без опадів; - 02.01.2015 року - невелика кількість снігу, димка.

02.01.2015 року Управлінням Державтоінспекції МВС України в Одеській області було направлено вимогу до начальника ПЧ - 4 про очищення переїзду 34 км «Аккаржа- Барабой» та листом від 03.12.2015 року повідомлено про очищення переїзд від снігу та посипання проти ковзаним матеріалом (Т. 1, а. с. 58 - 59).

Таким чином, дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок неналежного утримання залізничного переїзду працівниками ПАТ «Укрзалізниця».

Внаслідок зазначеного ДТП автомобіль «Mitsubishi Space Star», д/н НОМЕР_1 , отримав значні механічні ушкодження, що робить неможливим його подальше використання. Згідно висновку судової авто-товарознавчої експертизи № 17-2717 від 14.02.2018 року відновлення пошкодженого автомобіля є економічно недоцільним, вартість завданого позивачу матеріального збитку (майнової шкоди) складає 84 715,00 грн..

Між сторонами склалися правовідносини щодо відшкодування матеріальної шкоди, відшкодування моральної шкоди.

За правилами ч. 1 ст. 11 ЦК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною першою статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що на відповідача покладено обов`язок довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, спричинена внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За загальним правилом обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела.

Володілець джерела підвищеної небезпеки може бути звільнений судом від відповідальності у двох випадках: якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого.

У першому випадку слід довести: наявність обставин непереборної сили; її надзвичайний характер; неможливість попередити за даних умов; причинний зв?язок між даною обставиною і завданою шкодою. У даному випадку ризик невідшкодування шкоди покладається на самого потерпілого.

Вищевказана правова позиція є відображенням правової позиції викладеної зокрема у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 500/2095/15-ц.

Відповідно до п. 3.1.19 ДСТУ 3587-97 «Безпека дорожнього руху», повне снігоочищення на автомобільних дорогах загального користування здійснюється після закінчення снігопаду або завірюхи, крім віднесених до категорії стихійних лих, і не повинно перевищувати 8 год. А також відповідно до п. 3.1.20 формування снігових валів не допускається: на автомобільних дорогах: - на перехрещеннях усіх доріг в одному рівні і на залізничних переїздах в зоні трикутника видимості.

Відповідно до вимог п. 2.2. Інструкції з улаштування та експлуатації залізничних переїздів, затвердженої Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.01.2007 р. № 54, порядок обслуговування та утримання переїздів на перехрещених залізничних коліях з автомобільними дорогами загального користування встановлюється власником залізничної колії та за його рахунок.

З урахуванням вищенаведених встановлених судом фактів та викладених вище правил чинного законодавства, апеляційний суд вважає неспроможними і безпідставними доводи апеляційної скарги щодо незаконності задоволення позовних вимог.

Як зазначалось вище, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Указана у даному абзаці правова позиція є сталою і знаходить своє відображення у низці судових рішень Верховного Суду, а зокрема у постанові від 16 січня 2019 року (справа № 235/8444/15-ц).

Отже, неспроможним є довід апеляційної скарги про те, що працівниками поліції не було встановлено винної особи щодо обставин вказаного ДТП. Вказаний довід апеляційної скарги є таким, що не має юридичного наслідку в розумінні даної справи про відшкодування матеріальної, моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Іншим доводом апеляційної скарги є посилання на документальні підтвердження, що містяться у матеріалах справи, наявності у день ДТП складних погодних умов, які апелянт вважає непереборною і непередбачуваною обставиною. Вказаний у даному абзаці довід апеляційної скарги є безпідставним, так як вказаною вище низкою доказів, зокрема, протоколом оперативної наради при начальнику Білгород-Дністровської дистанції колії № ПЧ-4-05/03 від 09.01.2015 року, відповідно до якого 30 грудня 2014 року начальник дистанції колії ОСОБА_7 дав завдання шляховим майстрам на очищення залізничного переїзду без чергового працівника 34 км. ПК 10 перегону Аккаржа - Барадой, однак майстер ОСОБА_10 дану роботу не виконав, а тільки почистив жолоба і посипав піском проїзджу частину переїзду, чим не виконав наказ від 25.12.2014 року № ПЧ-4-01/01 «Про забезпечення безпеки руху на залізничних переїздах». Таким чином, підтверджується, що саме за наслідком не здійснення працівниками відповідача обов`язкових дій по розчищенню залізничного переїзду сталася вказана ДТП.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини у спричиненні ДТП є неспроможними та безпідставними.

Між тим, відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 року № 6, постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 пояснила, що пошкоджений автомобіль знаходиться у її довірителя.

З урахуванням вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати ОСОБА_1 передати знищений автомобіль «Mitsubishi», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ПАТ «Укрзалізниця» після фактичного відшкодування ПАТ «Укрзалізниця» майнової шкоди.

Отже, вимоги апеляційної скарги є частково обґрунтованими, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

За правилами ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині не вирішення питання про передачу майна, що не може використовуватись за призначенням але має певну цінність після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом доповнення резолютивної частини рішення відповідним абзацом, за вищевказаного обґрунтування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця», подану через представника адвоката Карпенко Ірину Вікторівну, задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2018 року - змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту:

«Зобов`язати ОСОБА_1 передати знищений автомобіль «Mitsubishi», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , Публічному акціонерному товариству «Укрзалізниця» після фактичного відшкодування Публічним акціонерним товариством «Укрзалізниця» майнової шкоди.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 грудня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе