Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 234/4816/16-ц

провадження № 61-18410св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Донецької області від 06 червня 2017 року у складі колегії суддів: Курило В. П., Канурної О. Д., Космачевської Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що з червня 2001 року підтримувала фактичні шлюбні відносини з відповідачем та проживала з ним у будинку на АДРЕСА_1, який був придбаний ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 1999 року і зареєстрований у комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації міста Краматорська» 17 січня 2000 року, що розташований на земельній ділянці площею 0,0831 га.

На час придбання ОСОБА_5 цього будинку його вартість (згідно з договором купівлі-продажу) складала 2 000,00 грн.

12 серпня 2005 року між ними був зареєстрований шлюб, який розірваний на підставі рішення Краматорського міського суду Донецької області від 05 жовтня 2016 року.

Під час шлюбу, завдяки їх спільним трудовим та матеріальним затратам, були здійснені невід'ємні поліпшення домоволодіння, які суттєво впливають на його ринкову вартість, та складають 68 % його ринкової вартості домоволодіння.

Крім того, у жовтні 2009 року ними придбано автомобіль «ВАЗ 21150», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Посилаючись на те, що між ними не досягнуто домовленості щодо поділу майна, просила визнати спільним майном подружжя вищезазначені житловий будинок, земельну ділянку, на якій він розташований, та автомобіль, поділивши їх та визнавши за нею право власності на Ѕ частини цього майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 07 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 автомобіль «ВАЗ 21150», чорного кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 43,5 кв. м з господарськими будівлями та спорудами.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право власності за кожним на Ѕ частку автомобіля «ВАЗ 21150», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 43,5 кв. м з надвірними та господарськими будівлями та спорудами, земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої на АДРЕСА_1, площею 0,0831 га (кадастровий номер НОМЕР_2).

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору у розмірі 826,80 грн та витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 4 125,00 грн, усього 4 984,80 грн.

Суд першої інстанції, пославшись на висновок судової будівельно-технічної експертизи від 26 грудня 2016 року, виходив із того, що ціна спірного будинку у період перебування сторін у шлюбі істотно збільшилася за рахунок їх спільних трудових та матеріальних затрат, у зв'язку з чим визнав його спільним майном подружжя та поділив порівну.

Визнаючи за сторонами право власності на Ѕ частину вищезазначеної земельної ділянки, суд послався на норми статті 377 ЦК України, якою передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного) будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Крім того, суд визнав спільним майном подружжя та поділив спірний автомобіль, який придбаний під час шлюбу.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 06 червня 2016 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 07 квітня 2017 року в частині задоволення вимог про поділ житлового будинку і земельної ділянки скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Змінено рішення Краматорського міського суду Донецької області від 07 квітня 2017 року в частині розподілу судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору у розмірі 275,57 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 731,30 грн.

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку переглядалося лише в частині вирішення позовних вимог про поділ житлового будинку та земельної ділянки. В іншій частині не оскаржувалося.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що порівняльний аналіз технічних характеристик спірного житлового будинку станом на час його придбання і на час проведення судової будівельно-технічної експертизи не дає підстав вважати, що сам жилий будинок, як об'єкт нерухомості, змінився. При проведенні експертизи були враховані самовільно збудовані приміщення, які не можуть бути прийняті судом в рахунок вартості будинку з надвірними побудовами.

При вирішенні вимог про поділ земельної ділянки, суд виходив із пожожень пункту 5 частини 1 статті 57 СК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), відповідно до якої земельна ділянка, набута чоловіком за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, є його особистою приватною власністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, що надійшла у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Зокрема, суд не звернув увагу на те, що згідно висновків судової будівельно-технічної експертизи від 26 грудня 2016 року ринкова вартість домоволодіння на момент укладення договору купівлі-продажу складала 80 142,00 грн, а ринкова його вартість на момент проведення експертизи - 248 298,00 грн. За час шлюбу, завдяки її з ОСОБА_5 спільним трудовим та матеріальним затратам, були здійснені невід'ємні поліпшення домоволодіння, які суттєво впливають на його ринкову вартість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 234/4816/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 2005 року, який розірваний на підставі рішення Краматорського міського суду Донецької області від 05 жовтня 2016 року.

Згідно з договором купівлі-продажу від 30 грудня 1999 року №476, посвідченим Краматорською Універсальною біржею «Примус» та зареєстрованим у Бюро технічної інвентаризації міста Краматорська 17 січня 2000 року за № 8281, ОСОБА_5 є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до державного акта серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, виданого на підставі рішення Краматорської міської ради від 14 лютого 2007 року №9/V-47, ОСОБА_5 належить земельна ділянка на АДРЕСА_1, площею 0,0831 га (кадастровий номер НОМЕР_2).

ОСОБА_5 є власником спірної земельної ділянки внаслідок безоплатної її приватизації.

Згідно договору купівлі-продажу на земельній ділянці за вказаною адресою розташований один жилий будинок загальною площею 35,6 кв. м, у тому числі: житловою площею 18,2 кв.м, позначений на плані літерою А-1-а,-а, надвірні та господарські споруди, позначені на плані буквами: сараї Б, В-п/д, паркан №1-3, вбиральня Д, замощення 2.

Продаж вказаного жилого будинку здійснено за 2 000,00 грн.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, на підставах, передбачених статтею 62 СК України, просила визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 як такого, що хоча і придбаний ОСОБА_5 до укладання шлюбу з нею, але який внаслідок їх спільних трудових і матеріальних затрат під час шлюбу істотно збільшився у своїй вартості.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року вересня 2016 року у справі № 6-1447цс17 зроблено висновок, що стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинно відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року № 6-286цс15 висловив правову позицію відповідно до якої не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна, оскільки вони не є об'єктами права власності (положення статей 364, 367, 376 ЦК України).

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 57 СК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відмовляючи у задоволенні цих вимог, апеляційний суд, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), виходив із того, що цінність спірного будинку за час перебування позивача у шлюбі з відповідачем істотно не збільшилися за рахунок їх трудових і матеріальних затрат, оскільки не змінився розмір його житлової площі, а сіни «а» площею 5 кв. м, тамбур «а» площею 3,4 кв. м, сарай «Б» площею 25,4 кв. м, гараж «В» площею 26,7 кв. м, загальною вартістю 122 001,00 грн, станом на час проведення експертизи є самовільно збудованими і не можуть бути прийняті судом у рахунок його вартості.

Оскільки ОСОБА_3 не надала належних і допустимих доказів, що за рахунок її грошових коштів та трудових затрат істотно збільшилась вартість будинку, що є предметом позову, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його поділу.

Правильним є висновок і про те, що спірна земельна ділянка, яка набута відповідачем внаслідок приватизації, відповідно до частини 1 статті 57 СК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) є його особистою приватною власністю і не підлягає поділу між подружжям.

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи скарги ОСОБА_3 про те, що за час шлюбу, завдяки її з ОСОБА_5 спільним трудовим та матеріальним затратам, були здійснені невід'ємні поліпшення домоволодіння, які суттєво впливають на його ринкову вартість, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені обставини перевірялись апеляційним судом і їм надана відповідна оцінка.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судові рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Донецької області від 06 червня 2017 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат