Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 523/9447/15-ц

провадження № 61-4522св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 28 липня 2016 року у складі колегії суддів: Парапана В. Ф., Драгомецького М. М., Громіка Р. Д. та ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2016 року у складі судді Аліної С. С. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 28 липня 2016 року у складі колегії суддів: Парапана В. Ф., Драгомецького М. М., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування своїх вимог зазначало, що 15 лютого 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 014/0077/74/70358, відповідно до умов якого їй надано кредит у сумі 83 830,00 дол. США строком до 15 лютого 2027 року, зі сплатою 14,5 відсотків річних.

У період з 15 лютого 2007 року до 06 жовтня 2010 року між кредитором та позичальником до кредитного договору укладені 6 додаткових угод, якими внесено зміни до кредитного договору щодо визначення пільгової ставка за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 15 лютого 2007 року укладений договір поруки, згідно з умовами якого ОСОБА_2 зобов`язався в разі невиконання боржником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором нести солідарну відповідальність перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату повного боргу за кредитом, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій (пункт 2.1 договору поруки).

Також на забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника за кредитним договором 15 лютого 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладений іпотечний договір, згідно з яким він передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Банк виконав зобов`язання повністю та в строки, встановлені кредитним договором, надав позичальнику кредит в сумі 83 830,00 дол. США.

Проте позичальник свої зобов`язання за договором не виконувала, внаслідок чого станом на 07 жовтня 2014 року утворилась заборгованість на загальну суму 269 088,71 дол. США, що у гривневому еквіваленті становить 3 489 083,60 грн, у тому числі: 764 852,44 грн. - заборгованість за кредитом; 588 482,82 грн - заборгованість за відсотками; 2 135 748,34 грн - пеня. Вказану заборгованість банк просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 15 лютого 2007 року № 014/0077/7470358 у розмірі 3 489 083,60 грн. Стягнуто судовий збір з кожного з відповідачів по 1 827 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що боржник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував у зв`язку із чим утворилась заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителя.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 28 липня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором від 15 лютого 2007 року № 014/0077/74/70358 у розмірі 3 489 083,60 грн та стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судового збору в розмірі 1 827 грн скасовано. У задоволенні позову банку до ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням Апеляційного суду Одеської області від 06 листопада 2016 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 4 019,40 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні вимог про стягнення кредитної заборгованості з поручителя, апеляційний суд виходив з того, що за приписами частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) порука припинилась, оскільки банк пред`явив позов до поручителя за межами встановленого шестимісячного строку.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг та позиції інших учасників

У вересні 2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»звернулось до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував наслідки спливу шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), оскільки пунктом 4.1 договору поруки встановлено трирічний строк дії поруки.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про залишення позову без розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що у зв`язку неодноразовими неявками представника позивача у судові засідання, призначені на 29 грудня 2015 року, 26 січня 2016 року та 15 лютого 2016 року, справа відкладалась, хоча позивач був належним чином повідомлений про розгляд справи. В такому випадку відповідно до вимог ЦПК України суд мав залишити позов без розгляду, проте цього не зробив.

Вказувала, що вона заявляла відповідне клопотання про залишення позову без розгляду, яке залишено судом без належного реагування.

Вважала, що суд позбавив її можливості заявити клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі за касаційною скаргою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та витребувано матеріали справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 та зупинено виконання рішення суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» підлягає задоволенню, а касаційна скаргаОСОБА_1 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди попередніх інстанцій установили, що 15 лютого 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 014/0077/74/70358, відповідно до умов якого їй надано кредит у розмірі 83 830,00 дол. США строком до 15 лютого 2027 року, зі сплатою 14,5 відсотків річних.

У період з 15 лютого 2007 року до 06 жовтня 2010 року між кредитором та позичальником до кредитного договору укладені 6 додаткових угод, якими внесено зміни до кредитного договору щодо визначення пільгової ставки за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 15 лютого 2007 року укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язався в разі невиконання боржником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором нести солідарну відповідальність перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату повного боргу за кредитом, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій (пункт 2.1 договору поруки).

Пунктом 4.1 договору поруки передбачено, що цей договір вступає в законну силу з моменту його підписання та втрачає свою дію з моменту закінчення ним зобов`язання. При цьому сторони констатують, що строк закінчення цього договору не вказується ними конкретно, оскільки він не визначається моментом повного погашення заборгованості позичальника за кредитним договором; порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (пункт 4 статті 559 ЦК України) (т. 1, а. с. 22).

Також на забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника за кредитним договором 15 лютого 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладений іпотечний договір, згідно з яким він передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Банк виконав зобов`язання повністю та в строки, встановлені кредитним договором, надав позичальнику кредит в сумі 83 830,00 дол. США.

Проте позичальник свої зобов`язання за договором не виконувала, внаслідок чого станом на 07 жовтня 2014 року утворилась заборгованість на загальну суму 269 088,71 дол. США (еквівалент 3 489 083,60 грн), у тому числі: 764 852,44 грн - заборгованість за кредитом; 588 482,82 грн - заборгованість за відсотками; 2 135 748,34 грн - пеня. Вказану заборгованість банк просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь.

23 травня 2012 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» направив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимогу про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором від 15 лютого 2007 року № 014/0077/74/70358 та договором поруки від 15 лютого 2007 року № 014/0077/74/70358/01 (т. 1, а. с. 24, 25).

Проте ця вимога залишена без реагування.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Висновок апеляційного суду про те, що договором поруки не встановлено строк, після закінчення якого порука припиняється є помилковим, оскільки абзацом другим пункту 4.1 такого договору встановлено трирічний строк дії поруки.

Суди встановили, що пред`явлена банком у травні 2012 року вимога до позичальника та поручителя про дострокове повернення позики ними не виконана, а тому банк звернувся у грудні 2014 року до суду з цим позовом в межах трирічного строку.

Отже, доводи касаційної скарги банку в цій частині є обґрунтованими, що дає підстави для її задоволення.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 , то підстав для її задоволення немає.

Так, щодо доводів заявника про безпідставне відкладення розгляду справи судом першої інстанції у зв`язку з неявкою належним чином повідомленого позивача, наявності підстав для скасування судових рішень та залишення позову банку без розгляду необхідно зазначити таке.

Суд першої інстанції розглядав клопотання про залишення позовної заяви банку без розгляду, за наслідками якого воно залишено без задоволення.

Заявник посилається на неявку представника позивача 29 грудня 2015 року, 26 січня 2016 року та 15 лютого 2016 року як на підставу для залишення позову без розгляду. Проте у матеріалах справи немає належних відомостей про вручення повідомлення позивачу на 29 грудня 2015 року та на 15 лютого 2016 року, а тому з урахуванням вказаної обставини та клопотання позивача про відкладення розгляду справи з посиланням на поважні причини суд першої інстанції мотивовано відхилив клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Необґрунтованими є також доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції позбавив її можливості заявити клопотання про застосування наслідків пропуску позовної давності, а також користуватися іншими процесуальними правами.

Встановлено, що за заявою ОСОБА_1 ухвалою суду першої інстанції від 17 червня 2015 року попереднє заочне рішення суду від 02 лютого 2015 року було скасовано, судові засідання призначалися у період з серпня 2015 року до березня 2016 року. Отже, заявник мала достатньо можливостей для реалізації своїх процесуальних прав, в тому числі заявити про застосування наслідків спливу позовної давності за вимогами банку, проте своїми правами не скористалася. Апеляційний суд дав належну оцінку відповідним доводам заявника та зазначив, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у справі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен арґумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає, оскільки апеляційний суд дійшов помилкового висновку про припинення поруки внаслідок спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України у відповідній редакції шестимісячного строку, тоді як за умовами договору поруки передбачений трирічний строк дії поруки.

Водночас суд першої інстанції дійшов правильного висновку про солідарну відповідальність відповідачів, оскільки порука не припинилася, при цьому суд, встановивши всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При поданні касаційної скарги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» сплатило судовий збір у розмірі 4 384,80 грн, тому указані судові витрати підлягають стягненню з відповідачів у рівних частках.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваного рішення першої інстанції було зупинене ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 серпня 2016 року, то у зв`язку із завершенням касаційного провадження виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2016 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Касаційна скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 28 липня 2016 року скасувати.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2016 року залишити в силі.

Поновити виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі по 2 192,40 грн з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко