Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 405/49928/15-ц

провадження № 61-7227зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - прокурор м. Кіровограда в інтересах держави,

відповідач - Кіровоградська міська рада,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року у складі колегії суддів: Завгородньої І. М., Євтушенко О. І., Попович О. В., Савченко В. О., Ситнік О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року прокурор м. Кіровограда звернувся до суду з позовом до Кіровоградської міської ради, ОСОБА_3 з позовом про визнання недійсним рішення і державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов'язання повернути їх.

Позовна заява мотивована тим, що пунктом 7 рішення Кіровоградської міської ради від 03 вересня 2009 року № 2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по вул. Чорноморській» ОСОБА_3 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на вул. Чорноморській у м. Кіровограді площею 2200,00 кв. м для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) і для ведення садівництва, затверджено акт визначення розміру збитків для відшкодування власниками землі та землекористувачам, пов'язаних з вилученням земельної ділянки; пунктами 8, 9 цього ж рішення відповідачу передано у власність земельні ділянки на вул. Чорноморській у м. Кіровограді площею 1000,00 кв. м (землі одно та двоповерхової забудови) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови та площею 1200,00 кв. м (рілля) для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі; на підставі зазначеного рішення міської ради ОСОБА_3 отримала державні акти на право власності на земельні ділянки. Відповідно до генерального плану м. Кіровограда, затвердженого рішенням Кіровоградської міської ради від 12 вересня 2009 року № 627, зазначені земельні ділянки віднесено до території зелених насаджень загального користування. 12 серпня 2009 року Управління містобудування та архітектури Кіровоградської міської ради видало висновок № 3615, згідно з яким проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок на вул. Чорноморській в м. Кіровограді погоджений за умови внесення змін до містобудівної документації. Зміни до генерального плану м. Кіровограда (містобудівної документації) не вносилися, тому вважав, що спірні земельні ділянки не могли бути передані відповідачу у приватну власність.

За викладених обставин прокурор просив: визнати недійсними пункти 7-9 рішення Кіровоградської ради від 03 вересня 2009 року № 2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність на вул. Чорноморській»; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий 15 жовтня 2010 року на ім'я ОСОБА_3, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів про право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 80; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий 15 жовтня 2010 року на ім'я ОСОБА_3, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів про право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 81; зобов'язати ОСОБА_3 повернути Кіровоградській міській раді земельну ділянку площею 1000,00 кв. м з кадастровим номером НОМЕР_3 (грошова оцінка якої становить 177 964,95 грн) шляхом складання акта приймання-передачі; зобов'язати відповідача повернути Кіровоградській міській раді земельну ділянку площею 1200,00 кв. м з кадастровим номером НОМЕР_4 (грошова оцінка якої становить 1 619,32 грн) шляхом складання акта приймання-передачі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 листопада 2015 року у складі судді Плохотніченко Л. І. у задоволенні позову прокурора відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Мурашка С. І., Бубличенко В. П., Сукача Т. О., рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 листопада 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Визнано недійсними пункти 7-9 рішення Кіровоградської міської ради від 03 вересня 2009 року № 2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по вул. Чорноморській». Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий 15 жовтня 2010 року на ім'я ОСОБА_3, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів про право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 80. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий 15 жовтня 2010 року на ім'я ОСОБА_3, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів про право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 81. Зобов'язано ОСОБА_3 повернути Кіровоградській міській раді земельну ділянку площею 1000,00 кв. м з кадастровим номером НОМЕР_3 (грошова оцінка якої становить 177 964,95 грн) шляхом складання акта приймання-передачі. Зобов'язано відповідача повернути Кіровоградській міській раді земельну ділянку площею 1200,00 кв. м з кадастровим номером НОМЕР_4 (грошова оцінка якої становить 1 619,32 грн) шляхом складання акта приймання-передачі. Стягнуто з Кіровоградської міської ради в дохід держави 267,96 грн судових витрат; стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 2 761,48 грн судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2016 року скасовано, рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 листопада 2015 року залишено в силі.

У жовтні 2016 року заступник Генерального прокуратура України засобами поштового зв'язку надіслав до Верховного Суду України заяву про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року: неоднакового застосування судом касаційної інстанції частини першої статті 261 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності зазначеної вище ухвали суду касаційної інстанції викладеним у постанові Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права; просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і ухвалу суду касаційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

На підтвердження зазначеного заступник Генерального прокурора України посилається на постанови Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15, від 22 квітня 2015 року у справі № 6-209цс14, від 20 серпня 2013 року у справі № 3-18гс13, від 02 вересня 2008 року у справі № 3-3376к08, ухвалу Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-15350вов10 та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року у справі № 367/3618/15-ц, від 28 липня 2016 року у справі № 6-11542св16. Також зазначає, що передача відповідачу спірних земельних ділянок є триваючим правопорушенням, оскільки законне право власності у приватних осіб на ці об'єкти не виникає.

Ухвалою Верховного Суду України від 02 грудня 2016 року відкрито провадження у справі та витребувано матеріали справи.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) та розпочав роботу Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

03 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2019 року цивільну справу призначено до розгляду без повідомлення та виклику учасників справи.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи й викладені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у задоволенні заяви слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що на чотирнадцятій сесії п'ятого скликання Кіровоградської міської ради прийнято рішення від 03 вересня 2009 року № 2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по вул. Чорноморській».

Про скасування цього рішення міськради прокуратура звернулася до суду у липні 2015 року, обґрунтовувала це тим, що виявлення порушення Кіровоградською міською радою закону прийняттям оспорюваного рішення міськради стало можливим у вересні 2014 року після проведення перевірки в порядку прокурорського нагляду.

Cуд апеляційної інстанції вважав, що перебіг строку позовної давності для звернення прокуратури з цим позовом починається не з дати прийняття оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування (03 вересня 2009 року), а з дати, коли прокуратура довідалася про порушення Кіровоградською міською радою вимог закону за результатами проведення у вересні 2014 року перевірки.

Суд касаційної інстанції скасував рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2016 року та залишив без змін рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 листопада 2015 року, яким у задоволенні позову відмовлено у зв'язку зі спливом строків позовної давності, дійшовши висновку про те, що на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади поширюються положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, на підставі частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатись про порушення прав і законних інтересів; для визначення початку позовної давності має значення не лише безпосередня обізнаність особи про порушення її права, а об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

У наданій для порівняння постанові від 20 серпня 2013 року у справі № 3-18гс13 Верховний Суд України зазначив, що суд касаційної інстанції безпідставно відмовив прокурору у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском позовної давності, оскільки прокурор і позивачі не є сторонами оспорюваних угод про відступлення права вимоги та були позбавлені права під час судового розгляду в іншій справі перевірити повноваження осіб, які укладали ці правочини. Тому обізнаність прокурора та Фонду державного майна України про наявність оспорюваних правочинів не є підставою для висновку про пропуск позовної давності та необхідність застосування статті 267 ЦК України.

Тобто у зазначеній справі, судове рішення в якій надане заявником для порівняння, правовідносини не є подібними.

У постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-209цс14 викладено висновок щодо застосування пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України, який був чинним на час звернення позивача до суду, що свідчить про відсутність невідповідності судових рішень у справі викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 дійшов висновків щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права стосовно того, за правилами якого судочинства повинні розглядатися спори про визнання незаконним рішення органу державної влади або органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки та витребування цієї земельної ділянки з чужого незаконного володіння, та про підстави для витребування в добросовісного набувача майна, яке вибуло з володіння держави в незаконний спосіб.

Тому постанова Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 не може бути прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ухвала Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-15350вов10, постановлена Судовою палатою у цивільних справах в порядку перегляду судових рішень у зв'язку з винятковими обставинами, тому не може бути прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Надання заявником для порівняння постанови Верховного Суду України від 02 вересня 2008 року у справі (провадженні) № 3-3376к08 також не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував судові рішення та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Стосовно неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що представник прокуратури був присутній під час прийняття Кіровоградською міською радою оспорюваного рішення від 03 вересня 2009 року, тому прокуратура відразу довідалась про прийняття оспорюваного рішення, а з цим позовом звернулася лише у липні 2015 року, відповідач ОСОБА_3 заявила про застосування строків позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року у справі № 367/3618/15-ц суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій виходили з того, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України, оскільки лист директора КП «Святошинське лісопаркове господарство» про використання спірної земельної ділянки не за призначенням направлено прокурору в листопаді 2014 року, проведення відповідної прокурорської перевірки відбулося в травні 2015 року, а до суду з цим позовом прокуратура звернулася у червні 2015 року.

Таким чином, фактичні обставини справи № 367/3618/15-ц щодо моменту, коли прокуратура довідалась про можливе порушення закону, відрізняються від тих, що встановлені у справі, яка переглядається, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2016 року у справі № 405/4999/15-ц за позовом прокурора м. Кіровоградської області в інтересах держави до Кіровоградської міської ради, Топчій Т. М. про визнання недійсним рішення і державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов'язання їх повернути, суд касаційної інстанції залишив без змін рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 березня 2016 року, яким позовні вимоги прокуратури задоволено. Водночас текст судового рішення не містить відомостей про те, що відповідачі заявляли у суді про застосування позовної давності та щодо вирішення судом питання строків звернення прокуратури з цим позовом.

Отже, порівняння ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дають підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Відповідно до змісту статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Керуючись пунктами 1 та 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик