Справа № 463/2808/17 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/1431/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, у письмовому провадженні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2018 року, постановлене в складі головуючої - судді Леньо С.І., у справі позовом ОСОБА_3 до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до відповідача Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» про стягнення з останнього помилково сплачених коштів в розмірі 5 896, 32 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що 23.07.2015 р. набула у власність квартиру № АДРЕСА_1, яка придбана у системі електронних торгів арештованого майна «СЕТАМ». Попереднім власником цієї квартири був ОСОБА_4 З метою подальшого використання цієї квартири, вона звернулась до суду з позовом про виселення попереднього власника. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29.10.2015 р. її позов задоволено. Виселено попередніх власників ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а її вселено у згадану вище квартиру. Таке рішення фактично виконано органами виконавчої служби 18.03.2016 р. Після цього вона звернулась до відповідача із заявою про укладення договору на надання послуг централізованого постачання холодної води і водовідведення. Для укладення такого договору відповідач повідомив про необхідність оплати заборгованості, розмір якої становить 5 927, 79 грн., яку добровільно оплатила 14.07.2016 р. В подальшому вона дізналась, що розмір заборгованості за спожиті послуги водопостачання та водовідведення станом на 01.08.2015 р. становить 5 032, 74 грн., тоді як квартира набута нею у власність лише 23.07.2015 р. Крім того, з часу набуття квартири у власність і до моменту фактичного вселення, відповідач також нарахував плату за надані послуги з постачання холодної води та водовідведення в розмірі 863, 58 грн. Оскільки розмір заборгованості за спожиті послуги водопостачання та водовідведення розрахований для попереднього власника, а наданими послугами з постачання холодної води та водовідведення вона не користувалась до моменту фактичного вселення, позивач звернулась до відповідача з вимогою повернути зайво сплачені кошти в сумі 5 896, 32 грн. Відповідач відмовив у поверненні таких коштів, тому просить стягнути їх в судовому порядку.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» (79017, м. Львів, вул. Зелена, 2, ) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) безпідставно отримані кошти в розмірі 5 896 грн. 32 коп. (п'ять тисяч вісімсот дев'яносто шість грн. тридцять дві коп.).

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» на користь ОСОБА_3 640 грн. 00 коп. (шістсот сорок грн. 00 коп.) судового збору.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2018 року оскаржив відповідач Львівське міське комунальне підприємство «Львівводоканал».

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права, судом неправильно застосовано норми матеріального та не в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

Вважає, що оскаржуване рішення ухвалено на підставі матеріалів та доказів наданих лише позивачем, що призвело до неповного з'ясування обставин справи. Про існування заборгованості за послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення позивач мала довідатися з 08.12.2014 року - моменту придбання квартири на АДРЕСА_1, а не з моменту вселення її в квартиру 18.03.2016 року, чи моменту реєстрації права власності на квартиру 23.07.2015 року.

Зазначає, що споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової його відсутності та/або членів його сім`ї лише за письмовою заявою про опломбування запірних вентилів у квартирі. Звертає увагу на те, що за період з 08.12.2014 року по 14.07.2016 року позивач із заявою про опломбування води у ЛКМП «Львівводоканал» не зверталась та докази таких звернень не приєднано до матеріалів справи.

Стверджує, що позивачем в добровільному порядку оплачено заборгованість за спожиті послуги водопостачання та водовідведення в сумі 5 927, 79 грн. та таке волевиявлення позивача реалізовувалось на виконання умов договору купівлі-продажу. Вважає, що підстави для повернення коштів в розмірі 5 896, 32 грн. як безпідставно отриманих, відсутні.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається справа з ціною позову 5 896 грн. 32 коп., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України розглядаються судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами ( у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що кошти в розмірі 5 896, 32 грн. отримані відповідачем без достатньої правової підстави, зокрема в якості оплати житлово-комунальних послуг, які позивачем ОСОБА_3 не отримувались, відтак, такі підлягають поверненню на користь останньої, у зв`язку з чим позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції лише частково відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а тому рішення суду підлягає зміні.

Судом встановлено, що згідно акту державного виконавця Відділу ПВР Управління ДВС ГТУЮ у Львівській області від 19.06.2015 р., копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.5), позивача визнано переможцем електронних торгів з реалізації квартири АДРЕСА_1.

На підставі зазначеного акту 23.07.2015 р. позивачу видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру (а.с.6).

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29.10.2015 р. (а.с.7-8) позов ОСОБА_3 про виселення без надання іншого жилого приміщення та вселення задоволено.

Виселено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Вселено позивача ОСОБА_3 до зазначеної квартири.

Згідно актів державного виконавця (а.с.9, 10, 11), вказане рішення суду фактично виконане 18.03.2016 р.

Згідно договору купівлі - продажу від 14 липня 2016 року, позивач ОСОБА_3 продала цю квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та гараж в цокольному поверсі, ОСОБА_8.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За визначенням, наданим у статті 1 цього Закону, житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (стаття 3).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг. При цьому, такому праву відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналогічний обов`язок споживача (наймача, власника) закріплено в ст. 68 ЖК України, згідно з якою наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Однак, споживачем, відповідно до ст. 1 цього Закону визнається фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

За змістом ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно вимог ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Крім того, згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Колегією суддів встановлено, що позивачу ОСОБА_3 23 липня 2015 року видано свідоцтво про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Відтак, саме з 23 липня 2017 року позивач, як власник квартири, несе обов`язок оплати житлово-комунальних послуг.

Згідно положення п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно ч. 1 ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вказане свідчить про те, що обов`язок споживача як власника щодо утримання належного йому нерухомо майна, в тому числі щодо оплати житлово-комунальних послуг виникає з моменту виникнення права власності та з моменту отримання власником житлово - комунальних послуг.

Як вбачається з відповіді ЛМКП «Львівводоканал» від 12.08.2016р. (а.с.15), станом на 01.08.2015 р. заборгованість за спожиті послуги водопостачання та водовідведення за адресою АДРЕСА_1 становить 5032,74 грн. Крім того, згідно довідки про нарахування та оплату послуг постачання холодної води (а.с.12), станом на 01.04.2016 р. загальний розмір заборгованості становив 5896,32 грн., тоді як згідно квитанції від 15.07.2016 р. (а.с.13), позивачем здійснено оплату цих послуг в розмірі 5 927, 79 грн., що згідно довідки про нарахування та оплату послуги постачання холодної води становить загальний розмір заборгованості станом на липень 2016 року.

Таким чином, кошти в розмірі 5 032, 74 грн. отримані відповідачем без достатньої правової підстави, зокрема в якості оплати житлово-комунальних послуг у квартирі, власником якої позивач на той час ще не було і які позивачем не отримувались, а відтак підлягають поверненню на користь останньої, у зв`язку з чим позов підлягає лише до часткового задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення частково порушено норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду - зміні, а саме, в частині розміру стягуваних з відповідача безпідставно отриманих коштів.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням приписів ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» на користь ОСОБА_3 546 грн. 24 коп. судового збору за подання позовної заяви.

З урахуванням приписів ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_3 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» 120 грн. 27 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 08 лютого 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» - задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2018 року змінити, зменшивши суму стягуваних з Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» (79017, м. Львів, вул. Зелена, 2, ) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) коштів з 5896 грн. 32 коп. ( п'ять тисяч вісімсот дев'яносто шість грн. тридцять дві коп.) до 5032, 74 грн. (п'ять тисяч тридцять дві грн. сімдесят чотири коп.) та судових витрат з 640 грн. 00 коп. ( шістсот сорок грн. 00 коп.) до 546 грн. 24 коп. (п'ятсот сорок шість грн. двадцять чотири коп.).

Стягнути з ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» (79017, м. Львів, вул. Зелена, 2, ) судового збору в розмірі 120 грн. 27 коп. (сто двадцять грн. двадцять сім коп.) за подання апеляційної скарги.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.