Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 759/10765/17

провадження № 61-7813св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року у складі колегії суддів: Геращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк», банк), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 15 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» (далі - АКБ «Правекс-Банк), правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 356-001/06Р, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 22 000,00 доларів США, зі сплатою 12 процентів річних за користування кредитними коштами, на строк до 15 серпня 2031 року для споживчих цілей та сплати страхових платежів за договорами страхування нерухомого майна.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 15 серпня 2006 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідач передав в іпотеку позивачу квартиру АДРЕСА_1 .

10 серпня 2017 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ КБ «Правекс-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами б/н, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором

від 15 серпня 2006 року № 356-001/06Р та договором іпотеки від 15 серпня

2006 року № 356-001/06Р перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»».

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 09 грудня 2016 року у нього виникла заборгованість у розмірі 17 954,34 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України (далі - НБУ) становить 462 728,05 грн, з яких 14 526, 00 доларів США, що еквівалентно 374 371,19 грн, - заборгованість за тілом кредиту, 3 428,34 доларів США, що еквівалентно 88 356,86 грн, - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 462 728,05 грн.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з 21 червня 2013 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг за квартиру, яка є предметом іпотеки, а тому відповідно до пункту 9.4 кредитного договору строк користування кредитними коштами припинився достроково

21 липня 2013 року (30 днів з моменту прострочення сплати комунальних платежів), позивач звернувся до суду 19 липня 2017 року, тоді як позовна давність за заявленими ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» вимогами спливла

21 липня 2016 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» задоволено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 954,34 доларів США, з яких 14 526, 00 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 3 428, 34 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права щодо застосування позовної давності, не урахував правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15 та від 19 березня 2014 року у справі

№ 6-20цс14, відповідно до яких за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, позовна давність щодо кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки пунктом 1.2. кредитного договору, сторони визначили строк дії договору до

15 серпня 2031 року, з вимогою про дострокове повернення кредитних коштів та сплату заборгованості банк до позичальника не звертався, згідно наданого суду розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 здійснив останній платіж 03 лютого 2015 року, банк з позовом до суду звернувся 16 липня 2017 року, тобто в межах позовної давності, а тому апеляційний суд вважав помилковим висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності, як правової підстави для відмови у задоволенні позову. Суд відхилив твердження ОСОБА_1 про те, що останній платіж за кредитним договором він здійснив у грудні 2010 року, а решту вказаних у розрахунку заборгованості сплат була здійснена невідомими особами, як такі, що не грунтуються на належних та допустимих доказах. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у ОСОБА_1 з 21 червня 2013 року заборгованості зі сплати житлово-комунальних послуг за квартиру, яка є предметом іпотеки, оскільки зазначене не підтверджується матеріалами справи. Відомості про наявність у відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги містяться лише у попередній редакції позовної заяви КП «Києво-Святошинська тепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, тоді як рішенням

Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада

2017 року у справі 369/191/17 встановлено, що 11 лютого 2014 року між КП «Києво-Святошинська тепломережа» та ОСОБА_1 укладено договір

№ 3/3152 про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, за яким КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради надало

ОСОБА_1 розстрочку у погашенні заборгованості за житлово-комунальні послуги, що станом на 11 лютого 2014 року складала 4 809,27 грн. З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що укладенням договору реструктуризації сторони змінили порядок нарахування та сплати житлово-комунальних послуг, а тому на момент звернення банку з позовом до суду, умови цього договору були виконані, а отже позивач не пропустив строк звернення до суду за захистом порушених прав.

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У квітні 2019 року до касаційного суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій заявник просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що суд апеляційної інстанції надав невірну оцінку фактичним обставинам справи, умовам кредитного договору, а тому безпідставно скасував рішення суду першої інстанції. Зокрема суд не звернув увагу, що відповідно до пункту 6.1.11. кредитного договору позичальник зобов`язаний щомісяця сплачувати комунальні платежі по об`єкту іпотеки. У разі невиконання позичальником зазначеного пункту кредитного договору, відповідно до пункту 9.4 договору, строк користування кредитними коштами припиняється достроково на 30-й день прострочення комунальних платежів, а отже з урахуванням несплати ним комунальних платежів, строк користування кредитними коштами припинився достроково 01 лютого

2013 року, а отже звернення ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» з позовом до суду у липні 2017 року відбулося поза межами позовної давності. Висновок апеляційного суд про те, що укладеним між КП «Києво-Святошинська тепломережа» та ОСОБА_1 договором про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 11 лютого 2014 року змінено порядок сплати за житлово-комунальні послуги є помилковим, оскільки зазначеним договором комунальне підприємство надало йому розстрочку з погашення наявної у нього заборгованості по вказаним платежам, і не спростовує наявність у нього заборгованості за житлово-комунальні послуги та не впливають на початок відрахування позовної давності.Помилкове посилання суду першої інстанції на те, що вказаний строк настав 21 липня 2013 року, не вплинуло на правильність застосування судом позовної давності, як підстави для відмови у задоволенні позову.

Не є обгрунтованим і висновок суду апеляційної інстанції про те, що відповідач та його представник не оспорювали наданий ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» розрахунок заборгованості, оскілки у відзиві на позовну заяву і надалі він не визнавав і не визнає розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що 15 серпня 2006 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 356-001/06Р, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 22 000,00 доларів США, зі сплатою 12 процентів річних за користування кредитними коштами, строком повернення до 15 серпня

2031 року для споживчих цілей та сплати страхових платежів за договорами страхування нерухомого майна.

Відповідно до пункту 1.2. кредитного договору, кредит надається позичальникові строком з 15 серпня 2006 року до 15 серпня 2031 року.

Пунктом 6.1.11. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний протягом строку дії договору щомісяця сплачувати комунальні платежі і вартість спожитої електроенергії по об`єкту нерухомого майна, переданого в іпотеку.

У разі невиконання позичальником пункту 6.1.11. договору, строк користування грошовими коштами, зазначений у пункті 1.2. договору, припиняється достроково, на 30-й день прострочення по сплаті комунальних платежів та/або електроенергії (пункт 9.4.).

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 15 серпня 2006 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідач передав в іпотеку позивачу квартиру АДРЕСА_1 .

10 серпня 2017 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ КБ «Правекс-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами б/н, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором

від 15 серпня 2006 року № 356-001/06Р, договором іпотеки від 15 серпня

2006 року № 356-001/06Р перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Згідно з наданим ПАТ КБ «Правекс-Банк» розрахунком заборгованості станом на 09 грудня 2016 року, заборгованість відповідача за кредитним договором складає 17 954,34 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 462 728,05 грн, з яких 14 526,00 доларів США, що еквівалентно 374 371,19 грн, - заборгованість за тілом кредиту, 3 428,34 доларів США, що еквівалентно 88 356,86 грн, - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом. Останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснив 03 лютого 2015 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 14 листопада 2017 року у справі № 369/191/17 в задоволенні позову КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської області ради до ОСОБА_1 про стягнення суми інфляційних збитків та трьох процентів річних відмовлено.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 неналежно виконує зобов`язання по сплаті наданих комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки. 11 лютого 2014 року між КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради та ОСОБА_1 укладено договір № 3/3152 про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, за умовами якого КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради надало ОСОБА_1 розстрочку у погашенні заборгованості за комунальні послуги, що станом на 11 лютого 2014 року складає 4 809,27 грн.

15 березня 2017 року ОСОБА_1 повністю сплатив КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 4 809,27 грн.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами, нарахованих за період з 01 лютого 2015 року до 09 грудня 2016 року, з підстав пропуску позовної давності, суд першої інстанції, так само як і суд апеляційної інстанції задовольняючи зазначені вимоги, не звернули увагу на правомірність нарахування позивачем вказаної заборгованості та наявність правових підстав для застосування до таких вимог позовної давності.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Сторони погодили, що кредит надається строком з 15 серпня 2006 року до

15 серпня 2031 року (пункт 1.2. кредитного договору).

Умовами договору передбачені виключні випадки, коли строк користування грошовими коштами, визначений у пункті 1.2. кредитного договору, припиняється достроково, зокрема при невиконанні позичальником пункту 6.1.11. договору, строк користування грошовими коштами припиняється достроково на 30-й день прострочення платежів за житлово-комунальні послуги та/або електроенергії (пункт 9.4. кредитного договору).

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд першої інстанції з огляду на встановлену рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2017 року заборгованість ОСОБА_1 по сплаті за житлово-комунальні послуги, що має преюдиційне значення для розгляду зазначеної цивільної справи, дійшов правильного висновку, що на підставі пункту 9.4. кредитного договору настав строк дострокового погашення кредиту.

Помилкове визначення судом першої інстанції дати наявності у ОСОБА_1 заборгованості по сплаті за спожиті ним житлово-комунальні послуги - станом на 21 червня 2013 року, тоді як рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2017 року встановлено заборгованість ОСОБА_1 по сплаті за житлово-комунальні послуги у розмірі 4 809,27 грн станом на 11 лютого 2014 року, не вплинуло на правильність вирішення спору по суті.

Висновок апеляційного суду про те, що укладенням договору про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 11 лютого 2014 року, КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради та ОСОБА_1 змінили порядок нарахування та сплати житлово-комунальних послуг, який на момент звернення банку з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором був виконаний, не спростовує правильність висновку суду першої інстанції про наявність у відповідача станом на 11 лютого 2014 року заборгованості по сплаті зазначених послуг, яка не була погашена відповідачем протягом 30 днів, що відповідно до пункту 9.4. кредитного договору, є підставою припинення користування кредитними коштами та обов`язку позичальника їх достроково повернути.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі

№ 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Таким чином, право позивача нараховувати проценти за користування кредитом припинилося зі спливом строку кредитування 13 березня 2014 року, у зв`язку з чим починаючи з 14 березня 2014 року позивач не мав права їх нараховувати, а тому до вимог ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» простягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами, нарахованих з

01 лютого 2015 року у розмірі 3 428,34 доларів США, що еквівалентно

88 356,86 грн позовна давність не може бути застосована, оскільки такі вимоги є безпідставними.

Щодо застосування судами попередніх інстанцій позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття

257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А тому, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо.

Наявність у позичальника станом на 11 лютого 2014 року заборгованості по сплаті за комунальні послуги по квартирі, яка є предметом іпотеки, щоне була погашена відповідачем протягом 30 днів, відповідно до пункту 9.4. кредитного договору є підставою припинення користування кредитними коштами та обов`язку ОСОБА_1 їх достроково повернути.

Таким чином, у межах строку кредитування до 13 березня 2014 року, відповідач зобов`язаний був повертати позивачеві кредитні кошти та сплачувати проценти за їх користування періодичними (щомісячними) платежами до 10 числа наступного місяця, а починаючи з 14 березня 2014 року ОСОБА_1 зобов`язаний був повернути ПАТ КБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», всю суму кредиту та нараховану заборгованість, а тому саме з цієї дати для позивача розпочався перебіг позовної давності.

З огляду на наведене та те, що ПАТ КБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», звернулося з позовом до суду улипні 2017 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звернення відбулося поза межами позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення тіла кредиту.

Неправильне визначення судом першої інстанції початку перебігу позовної давності - 20 червня 2013 року, не вплинуло на правильність вирішення спору по суті, а тому не може бути підставою для скасування зазначеного судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» щодо стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, нарахованої з 01 лютого 2015 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає необхідним скасувати оскаржувані судові рішення у цій частині, з ухваленням нового судового рішення про відмову у їх задоволенні за їх безпідставністю.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково, і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи, що апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про стягнення заборгованості за тілом кредиту, яке відповідає вимогам закону, постанова Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року в цій частині підлягає скасуванню, із залишенням у силі у цій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 415, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, нарахованої з 01 лютого 2015 року скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, нарахованої з 01 лютого 2015 року, відмовити.

Постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати, залишити в силі у цій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада

2018 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко