Постанова

Іменем України

20 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 320/1253/17-ц

провадження № 61-10578св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 лютого 2017 року у складі судді Кучеренко Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Дзярука М. П., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту недійсності права власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 . Після його смерті у ОСОБА_2 не було законних підстав для набуття у власність земельної ділянки у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок за договором купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року, оскільки у 2012 році ця ділянка відносилася до спадково майна. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила встановити факт недійсності права власності на вказану земельну ділянку.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 лютого 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі.

Ухвала місцевого суду мотивована тим, що зазначені ОСОБА_1 на обґрунтування позовних вимог обставини вже були предметом судового розгляду. Оскільки існує таке, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, то у відкритті провадження в цій справі слід відмовити за пунктом 2 частини другої статті 122 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного питання є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 подаладо Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 05 квітня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилково висновку про відмову у відкритті провадження у справі з підстав набрання законної сили рішенням суду між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки предметом цього позову є встановлення факту недійсності права власності на земельну ділянку, а рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 червня 2016 року у справі № 320/10323/15-ц було розглянуто її позов до ОСОБА_2 про визнання недійсним права власності на земельну ділянку. Крім того, в матеріалах справи відсутня позовна заява та судове рішення, на наявність якого послався місцевий суд, що позбавило можливості суд апеляційної інстанції належним чином проаналізували та дослідили обставини справи. Договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений між її померлим батьком та відповідачем 10 листопада, а не 11 жовтня 2006 року, про що помилково зазначили суди.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

12 вересня 2018 року справа № 320/1253/17-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що у провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебувала цивільна справа № 320/10323/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним права власності на земельну ділянку. Свій позов ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що після смерті її батька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 . 10 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за вказаною адресою, однак земельна ділянка залишилася у власності її батька. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу будинку від 10 листопада 2006 року, однак на той час земельна ділянка вже була спадковим майном.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року, в задоволенні вказаного позову відмовлено.

Звертаючись у лютому 2017 року до суду з цим позовом, ОСОБА_1 також вказувала на те, що після смерті її батька у ОСОБА_2 не було законних підстав для набуття у власність земельної ділянки у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок за договором купівлі-продажу, оскільки у 2012 році ця ділянка відносилася до спадково майна. У зв`язку з цим позивач просила встановити факт недійсності права власності на вказану земельну ділянку.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії»).

Разом з тим завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

За змістом статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Суду як джерело права.

Діяльність суду при здійсненні судочинства в цивільних справах відбувається у чіткій послідовності, визначеній нормами ЦПК України.

За змістом частини другої статті 223 ЦПК України 2004 року після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відмова у відкритті провадження у справі, серед іншого, можлива за умови, що вже існує рішення суду, яке набрало законної сили, і це рішення ухвалено за наслідками розгляду спору (позову), який розглядається між тими самими сторони, про той самий предмет спору і з тих самих підстав.

Йдеться про те, що в тих випадках, коли справа вже вирішена судом або коли сторони розпорядилися своїми правами певним чином і суд затвердив ці дії, повторне звернення до суду не допускається. Неможливість повторного розгляду справи, коли є судове рішення, що набрало законної сили і не скасоване у встановленому законом порядку, перш за все пов`язана з виключністю судового рішення. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Таким чином, необхідність застосування пункту 2 частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року обумовлена, зокрема неприпустимістю розгляду судами одного і того ж спору двічі. Підставою для прийняття судового рішення про відмову у відкритті провадження у справі може бути лише наявність на час вирішення питання про відкриття провадження у справі рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Для застосування вказаної підстави для відмови у відкритті провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави відмовити у відкритті провадження у справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, враховуючи вищевказані норми процесуального права, обґрунтовано виходив з того, що спірні правовідносини в цій справі є тотожними з правовідносинами у справі № 320/10323/15-ц, в якій ухвалено рішення від 02 червня 2016 року, яке набрало законної сили.

Доводи касаційної скарги про те, що в цій справі та у справі № 320/10323/15-ц предмети спору є різними, не заслуговують на увагу, так як в обох випадках правовідносини стосуються земельної ділянки як об`єкта права власності.

Аргументи заявника щодо неповного з`ясування судами всіх обставин є неспроможними, оскільки в матеріалах справи наявні рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 червня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року (аркуші 6-9), яким суди дали належну оцінку, проаналізувавши обставини, на які позивач посилалася в обґрунтування своїх вимог.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку стосовно того, що предмет спору, підстави звернення до суду, а також суб`єктний склад осіб в обох справах є однаковими.

Неправильне зазначення судами дати укладення договору-купівлі продажу не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вказана помилка за своєю правовою природою є опискою, яка може бути виправлена судом, що ухвалив рішення (стаття 269 ЦПК України).Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Верховний Суд не вдається до оцінки й аналізу інших доводів касаційної скарги, оскільки вони стосуються суті спору.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов