Справа № 522/3499/18
Провадження № 2/522/1972/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 року

Приморський районний суд м. Одеси:

під головуванням судді: Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Фуцур Н.В.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом, який у подальшому був уточнений, по якому просить суд розірвати шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований 30.04.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 386. Від шлюбу є спільна дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання якого позивач просить визначити разом з нею.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити.

Відповідач та його представники у строк , передбачений ч.4 ст.84 ЦПК України, відзив, та докази по судовій справі суду не надали, але в судовому засіданні позов не визнали повністю.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Третя особа орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, сповіщався належним неодноразово, однак в судове засідання не з'явився. Свої заперечення по справі суду не надав.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали цивільної справи встановив наступне:

30 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідну актову запис №386., та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1.

Від шлюбу у подружжя народився син- ОСОБА_3- ІНФОРМАЦІЯ_2., який на час розгляду справи проживає з матір'ю.

На початку 2016 року стосунки між подружжям погіршились, неналежне порозуміння у життєвих питаннях у веденні спільного побуту та господарства, що призвело до постійних систематичних сварок на побутовому підґрунті.

В лютому 2016 року позивачка раніше зверталась до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем, але з метою збереження сім'ї, належного психологічного стану сина вона з відповідачем примирились, та заявила клопотання про залишення позовної зави без розгляду.

Ухвалою Приморського суду міста Одеси( суддя Загороднюк В.І.) від 17 травня 2016 року позовну заяву позивачки про розірвання шлюбу - залишено без розгляду.

Як вказує позивач, відповідач належних висновків для себе не зробив, внаслідок чого відновлення та збереження сім'ї вже абсолютно не можливо тому позивачка на підставі ч.2 ст.275 ЦПК України звернулась до суду повторно щодо розірвання шлюбу та визнання місця проживання дитини- ОСОБА_3- ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем проживання матері - ОСОБА_1.

Судом також встановлено, що подружжя разом не проживають, не ведуть сумісне господарство. На час розгляду справи, майнового спору між подружжям не існує.

Позивачка вважає, що подальше перебування у шлюбі не можливо, оскільки порушує моральні засади суспільства та негативно впливає на позивачку та їхнього сина.

Відповідач не надає своєчасно аліменти на утримання сина, ухиляється від спілкування з сином., що значною мірою відображається на психологічному стані дитини.

У зв'язку із тим, що спільне проживання з відповідачем є не можливим, через неспроможність досягнення взаєморозуміння, взаємоповаги, що є основним принципом сімейних правовідносин, закріплених сімейним законодавством України, а також відсутності особистого бажання позивачки проживати однією сім'єю з відповідачем, просить суд розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Після розірвання шлюбу залишити прізвище «ОСОБА_1».

Стосовно визначення місця проживання їхнього сина - ОСОБА_3- ІНФОРМАЦІЯ_2 просить суд встановити у рішенні про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, той факт, що їх сумісна дитина - ОСОБА_3- ІНФОРМАЦІЯ_2 буде проживати з матір'ю за місцем проживання, обґрунтовуючи свою позицію наступним.

Відповідно до Декларації прав дитини прийнятою резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року у Припису №6 зазначено « Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх, батьків у будь-якому разі- в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини не має розлучатися зі своєю матір'ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов'язок, щодо здійснення особливого піклування про дітей.

У розвиток цієї Декларації, Генеральною Асамблею ООН була прийнята «Конвенція про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991 року, та вона стала частиною національного законодавства України. у

Статтею 9 Конвенції передбачено «Держави- учасниці забезпечують, те щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідне, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини., або в інших випадках наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною, або не піклуються про неї.

Відповідно до пояснень позивачка на час розгляду справи проживає у місці Одесі за адресою АДРЕСА_1., у забезпечених, комфортних умовах, разом зі своїм сином- ОСОБА_3 Повністю піклуються про свою дитину, надає її можливість гармонійно розвиватись. Дитина відвідує спортивні секції, та її фізичний та психологічний стан її нормалізується. З пояснень відповідачки, деякий час мешкала за іншою адресою, але це була примусова міра , оскільки відповідач, змінив замки та не пускав її до приміщення де вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_2., застосовуючи до неї та сина психологічне насильство.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до органу опіки та піклування ПРА ОМР з заявою про вчинення насильства в сім'ї., відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобіганню та протидію домашнього насильству.

Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи до десяти років є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна, або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо в якому вона проживає.

На підставі вищевикладеного суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Згідно зі ст. ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення

Враховуючи вищенаведені обставини, керуючись принципами максимального забезпечення прав та інтересів дітей, суд вважає, що визначення місця проживання дитини разом із матір'ю буде в повній мірі сприяти розвитку та інтересам сторін.

Разом з тим, з врахуванням вимог ст. 10 ЦПК України, суд вважає, за необхідне роз'яснити відповідачу, що батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір'ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за рішенням суду.

На час розгляду справи майнові вимоги, будь-кого з сторін, суду не пред'явлені.

Відповідно до вищезазначеного суд вважає, що примирення між сторонами неможливе.

Враховуючи те, що однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, суд вважає, що у зв'язку з відсутністю вільної згоди позивачки на продовження шлюбу, подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, а також принципу добровільності шлюбу, у зв'язку з чим, є неможливим.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім'ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись Декларацією прав дитини від 20.11.1959 року, ст. 51 Конституції України, ст.ст.. 1, 2, 5, 11, 76-80, 81, 206, 241, 247, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України; ст. ст.. 104, 105, 110, 112, 113,161 Сімейного Кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2, зареєстрований 30.04.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 386.

Після розірвання шлюбу залишити ОСОБА_1 прізвище «ОСОБА_1».

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір'ю ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд міста Одеси, шляхом подачі апеляційної скарги на ухвалу суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст рішення виготовлено 11.02.2019 року. .

Суддя: Абухін Р.Д.

04.02.19