Ухвала

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 227/127/18

провадження № 61-767ск19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В.І., розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яка підписана представником Чаруковським Романом Володимировичем, на постанову Донецького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Тимченко О. О., Дундар І. О., Жданової В. С., у справі за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця»), у якому з урахуванням уточнень просив стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на свою користь суму заборгованості по заробітній платі за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, всі належні компенсації та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за кожен день до часу фактичного розрахунку чи постановлення рішення судом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 11 квітня 2005 року ОСОБА_5 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Українська залізниця», працюючи на посаді начальника дільниці виробничого підрозділу «Іловайська дистанція сигналізації та зв'язку». Згідно з наказом № 6248/ДН-ОС від 10 липня 2017 року його звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП у зв'язку зі скороченням штату працівників. У день звільнення остаточного розрахунку з ним проведено не було. Згідно з розрахунком заробітної плати за липень 2017 року сума виплати складає 15 627,96 грн. Крім того, на підставі наказу в. о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 236/ДНД від 17 березня 2017 року встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції. Відповідно до наказу № 92 від 27 березня 2017 року на підприємстві з 01 березня 2017 року впроваджено годинні тарифні ставки та посадові оклади працівників, згідно з якими місячний оклад позивача складає 6 714,00 грн. Оскільки на момент звернення позивача до суду він не отримав заробітну плату за період березень-липень 2017 року у розмірі 9 100,27 грн за час знаходження підприємства в простої, просив позов задовольнити.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_5 заборгованість по заробітній платі за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 25 270,73 грн. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_5 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 липня 2017 року до 04 травня 2018 року включно у розмірі 31 198,86 грн, з яких підлягають утриманню податки і обов'язкові платежі. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що оскільки ОСОБА_5 у день звільнення не виплачено всіх сум, що належать йому від підприємства, а доказів, які б свідчили про відсутність фінансування відповідача або про настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, передбачені статтею 116 КЗпП, відповідачем не надано, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Апеляційний суд при відхиленні доводів апеляційної скарги щодо прийняття висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року про унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) виходив із того, що під час розгляду справи у суді першої інстанції представник відповідача ОСОБА_6 не надавав вказаний висновок суду першої інстанції на підтвердження необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_5 Крім того, ПАТ «Українська залізниця» не надало доказів неможливості надання зазначеного доказу до суду першої інстанції.

28 грудня 2018 року ПАТ «Українська залізниця» засобами поштового зв'язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ЧаруковськимР. В., на постанову Донецького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року. Посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до Донецького апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не дослідили всі обставини, що мають значення для справи. Зокрема, не врахували те, що у зв'язку з відсутністю на непідконтрольній українській владі території первинних документів із 16 березня 2017 року нарахування позивачу заробітної плати не відбувалося. До структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» не надходили документи від виробничого підрозділу «Іловайська дистанція сигналізації та зв'язку» для нарахування заробітної плати. Вказує, що сума заборгованості не підтверджена належними доказами. Крім того, апеляційний суд необґрунтовано не прийняв копію висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року з підстав ненадання цього доказу до суду першої інстанції. Ненадання цього доказу до суду першої інстанції зумовлено відсутністю досвіду у представника відповідача ОСОБА_6, а також тим, що цей доказ надійшов на адресу ПАТ «Українська залізниця» після ухвалення рішення суду.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Відповідно до частини першої статті 116, частини першої статті 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року у справі № 6-259цс17 зроблено висновок, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Аналіз положень частини третьої статті 367 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що судом апеляційної інстанції приймаються докази, які не були подані до суду першої інстанції, лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Встановивши, що під час розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідача ОСОБА_6 не надавав висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року суду першої інстанції на підтвердження необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_5, відсутність посилань на вказаний висновок у відзиві ПАТ «Українська залізниця» на позовну заяву, а також відсутність належних і допустимих доказів ненадання зазначеного доказу з причин, що об`єктивно не залежали від ПАТ «Українська залізниця», суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у прийнятті доданого до апеляційної скарги доказу.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яка підписана представником Чаруковським Романом Володимировичем, на постанову Донецького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель