Справа № 159/3500/17 Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л.
Провадження № 22-ц/802/168/19 Категорія: 46 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів Грушицького А.І., Шевчук Л.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про втрату права користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про втрату права користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що він є наймачем квартири АДРЕСА_1. Квартира не приватизована і є у комунальній власності, відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі. Влітку 2015 року вибули з неї на постійне проживання до іншого населеного пункту - АДРЕСА_2.

Просив, з врахуванням уточнених позовних вимог, визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування вказаною квартирою у зв'язку із вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2018 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про втрату права користування житловим приміщенням відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції. Вважає оскаржуване рішення незаконним та необгрунтованим. Суд при ухваленні рішення не взяв до уваги відповідь Білинської сільської ради Ковельського району Волинської області від 13.12.2017 року, яка є доказом вибуття відповідачів на інше постійне місце проживання, а також докази того, що відповідачі отримують кореспонденцію за місцем проживання в с. Білин, Ковельського району. Показами свідків доведено існування усної домовленості між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 про те, що отримавши за договором дарування від батька житловий будинок в с. Білин, відповідач відмовляється від права на приватизацію в спірній квартирі. Вибуття відповідачів на інше постійне місце проживання стверджується показами свідків, допитаних в суді. Квитанції про сплату за користування комунальними послугами у спірній квартирі не підтверджують доводів відповідачів, що вони сплачують частину комунальних послуг. Розподіл рахунків по оплаті комунальних послуг у спірній квартирі відсутній. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, кожен зокрема, подали відзив на апеляційну скаргу позивача. Зазначають, що суд обгрунтовано відхилив як доказ відповідь Білинської сільської ради від 13.12.2017 року, оскільки незрозуміло на підставі яких документів дана відповідь видана. Щодо отримання кореспонденції за адресою в с. Білин Ковельського району, то ОСОБА_2 отримує її, оскільки є власником будинку по АДРЕСА_2, так само вона має можливість отримувати кореспонденцію і за адресою спірної квартири і це не є підставою для позбавлення її і членів її сім'ї права користування житлом. Домовленості про зняття ОСОБА_2 та членів її сім'ї з реєстрації у спірній квартирі після дарування ОСОБА_1 будинку в с. Білин не було, що стверджується договором дарування, в якому зазначено, що укладення цього договору не пов'язане із виконанням обдаровуваною будь - яких дій майнового чи немайнового характеру на користь дарувальника. Спірною квартирою вона та члени її сім'ї користуються постійно, свідки підтвердили ту обставину, що бачили відповідачів у цій квартирі і до виникнення судового спору. Порядок сплати за користування комунальними послугами у квартирі визначений між ОСОБА_2 та її сестрою ОСОБА_6, що нею в суді не заперечувалось. Просять відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави, передбачені ст. ст. 107 ЖК України, для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме вибуття ОСОБА_2 та членів її сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають фактичним обставинам справи, наявним доказам, яким дана належна правова оцінка й вимогам закону.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована і перебуває у комунальній власності. Основним квартиронаймачем є позивач ОСОБА_1

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 зареєстровані у вказаній квартирі.

25.07.2011 року позивач ОСОБА_1 подарував своїй дочці - відповідачу ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2,

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно з ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і порядку, передбачених законом.

Частиною 2 ст. 107 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Як роз'яснено у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Пункт 1 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

На підставі ст. 107 ЖК України доказуванню підлягають обставини вибуття відповідачів на інше постійне місце проживання, а не факт не проживання їх у певному місці.

Позивачем ОСОБА_1 не доведено, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 вибули на інше постійне місце проживання.

З врахуванням викладеного суд першої інстанції, оцінивши та дослідивши докази по справі, зробив висновок про те, що відсутні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги з приводу неврахування судом першої інстанції відповіді Білинської сільської ради від 13.12. 2017 року, як доказу вибуття відповідачів на проживання за адресою АДРЕСА_2, не заслуговують на увагу суду, оскільки як вбачається з даної відповіді, ОСОБА_2 та члени її сім'ї проживають без реєстрації за даною адресою, однак з якого часу і чи їх проживання носить постійний або тимчасовий характер з даної відповіді не вбачається.

Покликання позивача в апеляційній скарзі про те, що він 25.07.2011 року подарував своїй дочці ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, а та, в свою чергу, зобов'язалася переселитися з спірної квартири з сім'єю і на квартиру не претендувати, не підтверджені доказами. З договору дарування не вбачається, що ОСОБА_2 зобов'язувалась вчинити будь - які дії в користь позивача після дарування їй будинку, факт існування такої домовленості відповідач ОСОБА_2 заперечує. Разом з тим дана домовленість не має значення для вирішення спору про втрату права користування житлом іншими відповідачами.

Відсутність у квартирі протягом певного періоду часу не може розглядатись як таке, що свідчить, що всі відповідачі втратили інтерес до спірної квартири як до свого місця проживання та виїхали на інше, постійне місце проживання.

Доводи про те, що відповідачі не довели сплату ними частини коштів за користування комунальними послугами спростовуються тим, що в судовому засіданні в суді першої інстанції сторони визнавали і підтверджували, що відповідачами певна частина коштів за користування комунальними послугами сплачується, також позивач підтвердив, що у спірній квартирі відповідачам виділена окрема кімната, де знаходяться їх речі.

Отримання ОСОБА_2 кореспонденції за адресою в с. Білин Ковельського району не є доказом її вибуття із спірної квартири.

У судовому засіданні не встановлено, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 мають інше житло на праві власності чи постійного користування.

Показання свідків щодо проживання відповідачів у спірній квартирі є суперечливими, їхні покази оцінюються у сукупності з іншими доказами, самі по собі не можуть бути підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді: