ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 638/6938/17

провадження № 22-ц/818/421/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сватенко Н.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, Публічне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, ухвалене 09 липня 2018 року о 12 годині 59 хвилин у складі судді Аркатової К.В.,

УСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, після уточнення якого у березні 2018 року (а.с. 67-70) просила визнати в діях відповідача ОСОБА_2 склад адміністративного правопорушення, що призвело до зіткнення транспортних засобів і через що їй спричинена матеріальна та моральна шкода, стягнути з ОСОБА_5 та Публічного акціонерного товариства (надалі ПАТ) «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» матеріальну шкоду у розмірі 84 077 грн. 57 коп., витрати, пов'язані з проведенням судової автотехнічної експертизи, у розмірі 1 107 грн., витрати на послуги адвоката - 7000 грн., судові витрати - 1107 грн. 80 коп., стягнути з ОСОБА_6 матеріальну шкоду на лікування в сумі 1 234 грн. 12 коп. та моральну шкоду в сумі 15 000 грн.

Позов мотивовано тим, що 15 липня 2015 року о 07 годині 35 хвилин в місті Харкові на перехресті пр. Л. Свободи з вул. Ахсарова сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі ДТП) за участю сторін у справі. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 30.11.2016 року постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2018 року про визнання ОСОБА_8 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП з закриттям провадження по справі на підставі п.7 ст.247 КУпАП, скасовано. Провадження по справі про адміністративне правопорушення закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП, в зв'язку з відсутністю в діях позивачки порушень п.16.5 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України). Позивач вважає, що водій ОСОБА_2 під час проїзду перехрестя своїми діями допустив порушення ПДР України, що спричинили виникнення ДТП. Внаслідок ДТП ОСОБА_1 була нанесена матеріальна шкода, а саме пошкоджено належний їй автомобіль Кіа Сеrato, номерний знак НОМЕР_1, на суму 84 077 грн. 57 коп. Крім того, їй заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що під час зіткнення автомобілів вона отримала гостру закриту черепно - мозкову травму та тілесні ушкодження, в період з 15.07.2015 року по 08.08.2015 рік знаходилась на лікуванні, на яке витрачені кошти в розмірі 1 234 грн. 12 коп. Також спричинена моральна шкода полягає в душевних стражданнях, які вона зазнала у зв'язку з пошкодженням автомобіля. Розмір заподіяної моральної шкоди оцінений в 15000 грн. Витрати на проведення автотехнічної експертизи склали 1 107 грн., а на правову допомогу 7000 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 липня 2018 року у задоволенні позовних ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів вини ОСОБА_2 у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, не доведено причинно-наслідковий зв'язок між діями ОСОБА_2 та завданням шкоди позивачу. Крім того, сторонами не заявлялося клопотання про призначення автотехнічної експертизи з метою визначення вини учасників ДТП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дав належної оцінки змісту постанови Апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2016 року, з якої вбачається, що у справі про притягнення до адміністративної відповідальності було призначено та проведено дві судові автотехнічні експертизи, в яких зазначено, що ОСОБА_1 не мала технічної можливості запобігти зіткнення і в її діях не вбачається невідповідностей вимогам ПДР. Судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, в тому числі якщо шкоди завдано ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Суд необґрунтовано не вирішив питання про стягнення коштів на правову допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на недоведеність неправомірності його дій, відсутність доказів, які б підтверджували наявність вини ОСОБА_2 у завданні шкоди, наявність безпосереднього причинного зв'язку між діями відповідача і завданою позивачу шкодою.

ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» у відзиві на апеляційну скаргу також заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що позивачем не надано доказів вини ОСОБА_2, а невинуватість позивача у скоєнні ДТП не означає встановлення вини іншого учасника спірної ДТП. Судом правомірно відмовлено у відшкодуванні моральної шкоди, оскільки позивач не зазнав ушкоджень здоров'я. ОСОБА_1 не надала доказів сплати за послуги з надання правової допомоги.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області Сащенка І.С. від 28 серпня 2018 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 липня 2018 року (а.с. 97).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11 вересня 2018 року справа призначалася до судового розгляду (а.с. 102).

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

03 жовтня 2018 року вказану апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діяла в інтересах ОСОБА_1, передано до Харківського апеляційного суду.

24 жовтня 2018 року згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду визначено колегію суддів Харківського апеляційного суду із головуючим суддею (суддею-доповідачем) Тичковою О.Ю. (а.с. 116).

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано належних та допустимих доказів вини відповідача ОСОБА_2 в скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Шкода, заподіяна внаслідок взаємодії декількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, тобто винною особою. Враховуючи наведене, відсутність доказів про вину відповідача ОСОБА_2 в ДТП, причинно-наслідковий зв'язок між діями останнього та завданням шкоди позивачу, ненадання учасниками процесу клопотань про призначення автотехнічної експертизи з метою визначення вини учасників ДТП, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову (а.с. 86-88).

Колегія суддів погоджується з указаними висновками суду першої інстанції щодо недоведеності вини відповідача та відсутності підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 32.1. ст. 32 Закону України № 1961-IV від 01.07.2004 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону .

Частиною першою статті 1188 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно ч. 2 ст. 1188 ЦК України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Згідно роз'яснень, викладених в постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року (далі - Постанова), відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача.

В п. 8 Постанови містяться роз'яснення, що особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування. Суди мають розрізняти випадки, коли внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоди завдано самим володільцям цих джерел, від випадків, коли шкоди завдано іншим особам (наприклад, пасажирам, пішоходам). У цьому випадку особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина друга статті 1188 ЦК).

Аналогічні правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року по справі № 2-2137/12 (номер в Єдиному державному реєстрі судових рішень - 72009871).

Зокрема, Верховним судом зазначено, що у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце ДТП та чи сталася вона з вини відповідача.

Призначення експертизи в цивільних справах допускається як під час судового розгляду, так і в процесі підготовки до нього. У разі коли необхідність експертного висновку обумовлена обставинами, викладеними у позовній заяві, чи поданими доказами, суддя має призначати експертизу.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

Отже, за цих обставин обов'язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина двох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, колегія суддів враховує вказані вище висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Оскільки в даній цивільній справі шкоду завдано шляхом взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки тільки лише володільцям вказаним джерел, вказана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто винною особою.

Таким чином, обов'язковою умовою задоволення позову є встановлення вини відповідача в порушенні правил дорожнього руху, які призвели до ДТП, тобто встановлення в його діях складу адміністративного правопорушення, в тому числі суб'єктивної сторони як його складової. При цьому обов'язок доведення вини відповідача в силу положень ст. 12, 13, 81 ЦПК України покладається на позивача.

Позивачем суду першої інстанції в якості доказів надано: постанову судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 березня 2016 року по справі № 638/14090/15-п (а.с. 5-6); постанову апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2016 року про справі № 638/14090/15-п (а.с. 7-12); висновок експертного автотоварознавчого дослідження (а.с. 13-25); виписку з медичної карти (а.с. 71); розрахункові чеки (а.с. 72-73); листки непрацездатності (а.с. 74-77). Інших доказів суду першої інстанції надано не було.

Крім того, представником страхової компанії суду надано копію полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ 2740599, згідно якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль «Mini Cooper», реєстраційний номер НОМЕР_2.

Колегія суддів не надає оцінки такому доказу, як постанова судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 березня 2016 року по справі № 638/14090/15-п, оскільки вказана постанова скасована судом апеляційної інстанції.

Висновок експертного автотоварознавчого дослідження, виписка з медичної карти, розрахункові чеки, листки непрацездатності, згідно доводів уточненої позовної заяви та змісту вказаних документів, є доказами, якими позивач обґрунтовував розмір спричиненої позивачу внаслідок ДТП матеріальної та моральної шкоди.

Таким чином, єдиним доказом, який позивачем було надано в обґрунтування наявності підстав для відшкодування шкоди саме відповідачем ОСОБА_2, є постанова Апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2016 року про справі № 638/14090/15-п ( а.с. 7 - 12) ( надалі Постанова АСХО).

Вказаною Постановою АСХО апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 березня 2016 року по справі про визнання ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП з закриттям провадження по справі на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП - скасовано. Провадження по справі закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП в зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 порушень п. 16.5. Правил дорожнього руху України.

З мотивувальної частини Постанови АСХО вбачається, що 15 липня 2015 року о 07 годині 35 хвилин, на перехресті проспекту Людвіга Свободи та вулиці Ахсарова, відбулась ДТП за участю автомобіля «KIA», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1, та автомобіля «Mini Cooper», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Крім того, Постанова АСХО містить посилання на зміст автотехнічних експертиз № 10826 від 16 лютого 2016 року та № 6726 від 29 серпня 2016 року . Так, за змістом Постанови АСХО предметом перегляду в суді апеляційної інстанції є зміст відповідного протоколу про адміністративне правопорушення, що унеможливлює суд апеляційної інстанції зробити остаточне судження про наявність в діях водіїв порушень інших пунктів ПДР України, в тому числі і тих, на які експертом зазначено в висновках експертизи № 10826 від 16 лютого 2016 року та № 6726 від 29 серпня 2016 року. Доводи сторін щодо наявності в діях як водія ОСОБА_1, так і водія ОСОБА_2, порушень п.п. 8.7.3. «е», 8.10., 12.3. ПДР України, суддя - доповідач не оцінив, тому що протокол про адміністративне правопорушення ст.124 КУпАП щодо наявності порушення пунктів 8.7.3 «е»,8.10, 12.3 ПДР України, ані відносно ОСОБА_1, ані відносно ОСОБА_2 не складався. А відтак, у розумінні положень ст.ст.254, 256, 257, 279, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі КУпАП), даний факт позбавляє суд апеляційної інстанції можливості надати оцінку діям водіїв в межах провадження у справі за порушення п.п.16.5 ПДР України, що не перешкоджає доводити або спростовувати винуватість в дорожньо-транспортній пригоді в разі розгляду справи в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Між тим, в Постанові АСХО не зроблено жодних висновків щодо наявності в діях водія ОСОБА_2 порушень ПДР України та наявності причинно-наслідкового зв'язку між вказаними порушеннями та настанням події ДТП. Посилання в мотивувальній частині Постанови на висновки експертиз, не є доказом в розумінні положень глави 5 ЦПК України, не є преюдиційним фактом, який не підлягає доведенню, в розумінні положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України.

Таким чином, вказана Постанова суду не може розглядатись у якості належного та допустимого доказу вини відповідача ОСОБА_2 в ДТП.

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відносно того, що вказаною постановою фактично встановлено вину відповідача на підставі проведених у справі про адміністративне правопорушення експертиз.

Аргументи апеляційної скарги відносно того, що в Постанові АСХО коротко викладені висновки двох автотехнічних експертиз, які суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив та не об'єктивно оцінив, та що у зв'язку з цією обставиною у позивача були відсутні підстави заявляти клопотання про проведення ще однієї експертизи, колегією суддів відхиляються з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено безпосередність дослідження наявних у справі доказів судом.

Позивачка та її представник висновки вказаних вище автотехнічних експертиз суду не надали, клопотання про їх витребування в суді першої інстанції не заявлялося.

Відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 31.01.2018 року у задоволені клопотання ОСОБА_4, яка діяла в інтересах позивача про витребування матеріалів адміністративної справи № 638/14090/15-п для дослідження висновків вказаних експертиз, залишено без задоволення, оскільки представником позивача всупереч положень ч. 3 ст.367 ЦПК України не надані докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. З цих же причин, колегія суддів не може дослідити та оцінити як докази надані представником позивача для приєднання до матеріалів справи копії вказаних експертиз.

З огляду на вищевикладене не є обгрунтваними і доводи апеляційної скарги про те, що згідно положень ст. 1166, 1167, 1187 ЦК України, позивачку звільнено від необхідності доведення вини відповідача та вона повинна довести лише факт заподіяння шкоди відповідачем та її розмір, а також про те, що в разі завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, вона відшкодовується незалежно від наявності вини заподіювача.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 1188 ЦК України, роз'яснень Пленуму суду касаційної інстанції, правових висновків Верховного Суду, в правовідносинах, що склались між сторонами, не діє презумпція вини володільця джерела підвищеної небезпеки, та його вина повинна доводитись в загальному порядку, тобто позивачем, шляхом надання належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів. Зазначений висновок відповідає висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року по справі № 126/1439/17.

Також колегія суддів враховує, що висновок, зроблений в Постанові про відсутність в діях ОСОБА_1 порушень п. 16.5. ПДР України, жодним чином не свідчить про відсутність в її діях порушень інших правил ПДР України, які б могли знаходитись в причинно-наслідковому зв'язку з виникненням ДТП. Про вказане зазначено і безпосередньо в тексті. Так, суддя апеляційного суду в Постанові АСХО посилався на те, що у висновках експертиз зазначено на наявність в діях водіїв порушень інших пунктів ПДР України, а також на доводи сторін щодо наявності в діях обох водіїв порушень п.п. 7.3. «е», 8.10., 12.3. ПДР України.

Таким чином, зі змісту Постанови АСХО не має можливості як зробити висновок щодо вини або не винуватості ОСОБА_2 у виникненні ДТП, так і висновок відносно того, що ОСОБА_1 не порушувались інші вимоги ПДР України, крім п. 16.5., та, відповідно відсутня її вина у виникненні ДТП.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції сторонам було роз'яснено право заявити клопотання про призначення автотехнічної експертизи для встановлення осіб, винних в ДТП, в межах розгляду дійсної цивільної справи. Проте таке клопотання заявлено не було.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів вини відповідача ОСОБА_2 у виникненні ДТП та спричиненні позивачу шкоду.

Оцінюючи доводи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї, колегія суддів в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Також Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову та відшкодування за рахунок відповідачів завданої позивачу шкоди. Доводи апеляційної скарги вказаних висновків викладених в рішенні суду не спростовують.

Враховуючи мотиви, з яких колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги, та практику Європейського суду з прав людини, у колегії суддів відсутні підстави надавати оцінку іншим доводам апелянта позивача, які стосуються обґрунтування розміру заподіяної їй внаслідок ДТП шкоди.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України підстави для зміни розподілу судових витрат та їх покладення на відповідача відсутні.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, ст. 368 п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_1, залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 04 лютого 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний