Провадження № 2/522/70/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А.Ю.,

за участю секретаря Іскрич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Виконавчого комітету Одеської міської ради (65004, м. Одеса, Думська площа, буд. 1) за участю третьої особи: Одеської міської ради (65004, м. Одеса, Думська площа, 1) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Одеської міської ради за участю третьої особи: Одеської міської ради, по якому просила:

-визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 18.09.2006 року № 453 «Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси», в частині окремого об'єкту нежитлового фонду - підвального приміщення АДРЕСА_2;

- визнати недійсним Свідоцтво про право власності /НОМЕР_1/ від 15.01.2009 року на нежитлові приміщення підвалу НОМЕР_2, видане на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 18.09.2006 року № 453.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивач є власником нежитлового приміщення - підвального приміщення загальною площею 50,0 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.06.2010 року № 26381420, виданий Комунальним підприємством Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості на підставі договору купівлі-продажу продажу від 14.05.2010 року, укладеного із ОСОБА_2, посвідченого Алексєєвою О.В.» приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі 14.05.2010 року за № 853.

Відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-1 «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області», керуючись статями 29, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та на підставі Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 і розпорядження міського голови від 20.01.2003 року № 59-01р «Про оформлення свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна», Виконавчий комітет Одеської міської ради (підпунктом 1.1. пункту 1 рішення) доручив Комунальному підприємству «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» провести технічну інвентаризацію об'єктів нежитлового фонду комунальної власності зокрема і підвального приміщення АДРЕСА_2.

Підпунктом 1.2. пункту 1 рішення від 18.09.2006 року № 453 Виконавчий комітет Одеської міської ради також доручив Комунальному підприємству «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» оформити видати Одеській міській раді свідоцтва про право власності на об'єкти зазначені в пункті 1 рішення зокрема і на підвальне приміщення АДРЕСА_2.

Розглянувши вищевказані рішення, розпорядження та нормативно-правові акти, які слугували підставою для прийняття Виконавчим комітетом Одеської міської ради рішення від 18.09.2006 року № 453 «Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси» позивач вважає, що згадане рішення прийняте з порушенням вимог законодавства та за відсутності юридичних для цього підстав.

Позивач зазначає, що із змісту розпорядження Одеського міського голови від 20.01.2003 року № 59-01р не вбачається будь-яких доручень стосовно видачі Свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна саме територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Тобто, міським головою (у розпорядженні від 20.01.2003 року № 59-01р) взагалі не надавалося доручення Виконавчому комітету Одеської міськради оформити і видати Свідоцтва про право власності на жилі будинки (та їх частини), які знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, однак державну реєстрацію права власності на які не було проведено станом на 20.01.2003 року.

Одеська обласна рада не визначала конкретний перелік об'єктів нерухомого майна (із зазначенням адрес або інших даних, які дають змогу ідентифікувати конкретну житлову та/або нежитлову будівлю), яке передається до комунальної власності м. Одеси, натомість чітко визначила необхідність здійснення передачі відповідних об'єктів Одеській міській раді.

Порядок передачі державного майна у комунальну власність визначено Положенням про порядок передачі підприємств, об'єднань, організацій, установ, будинків і споруд, затвердженим постановою Ради міністрів СРСР від 16.10.1979 року № 940, Положенням про порядок передачі державного майна, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.1996 року № 678 та Положенням про порядок передачі об'єктів права державної власності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 року № 1482, які діяли у різний час, однак всі без виключення передбачили (і передбачають на сьогодні) необхідність фактичної передачі кожного об'єкта нерухомого майна та підписання відповідних актів прийому- передачі.

Отже, для визнання і підтвердження факту виникнення у територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, права комунальної власності на об'єкти нерухомого майна, які раніше перебували у державній власності, законодавством визначена необхідність складання і підписання відповідних актів прийому-передачі таких об'єктів, як документів, які підтверджують виникнення прав власності на нерухоме майно. Отже, для проведення державної реєстрації права комунальної власності на нерухоме майно, яке раніше перебувало у державній власності, Одеська міська рада була зобов'язана прийняти такий об'єкт нерухомого майна за актом прийому - передачі, як це визначено постановами Кабінету Міністрів України від 26.06.1996 року № 678 та від 21.09.1998 року № 1482.

У разі ж відсутності такого акту прийому - передачі або в разі його невідповідності вимогам законодавства - виключається юридична можливість реєстрації прав на нерухоме майно (пункт 3 Тимчасового порядку державної реєстрації).

Між тим, а ні у рішенні Виконавчого комітету Одеської міської ради від 18.09.2006 року № 453 «Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси», а ні у Свідоцтві про право власності на нежитлові приміщення підвалу від 15.01.2009 року (виданого тим же Виконавчим комітетом Одеської міськради), а ні у Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.02.2009 року № 21797051, виданого КП ОМБТІ та РОН не зазначається про наявність підписаного акту прийому - передачі нерухомого майна, як підстави виникнення права власності у територіальної громади м. Одеси на вказане нерухоме майно.

Наявність вказаного рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради, порушує права та інтереси позивача, як власника нежитлового приміщення, у вільному і безперешкодному користуванні, володінні та розпорядженні майном.

Так, на теперішній час, на нежитлове приміщення (підвал) існує одночасно дві державні реєстрації права власності, проведені одним і тим же органом - Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості».

Вказані обставини й стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд у їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Надав до суду письмовий відзив до позову, у якому зазначив, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» та рішення Одеської обласної ради виконавчим комітетом Одеської міської ради прийнято рішення від 18.09.2006 року № 453 «Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси», а в подальшому на спірний об'єкт нерухомого майна видано свідоцтво про право власності від 15.01.2009, а тому підстав для скасування зазначеного рішення та визнання недійсним свідоцтва про право власності на підвальне приміщення АДРЕСА_2, не має.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, а також докази, якими вони підтверджуються, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач є власником нежитлового приміщення - підвального приміщення загальною площею 50,0 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу продажу від 14.05.2010 року, укладеного із ОСОБА_2, посвідченого Алексєєвою О.В.» приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі 14.05.2010 року за № 853, про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.06.2010 року № 26381420, виданий Комунальним підприємством Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості.

18.09.2006 року виконавчим комітетом Одеської міської ради прийнято рішення № 453 «Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси».

На підставі вказаного рішення виконавчим комітетом Одеської міської ради 15.01.2009 року видано свідоцтво про право власності на спірний об'єкт нерухомого майна, у якому зазначено, що об'єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 в цілому, дійсно належить територіальній громаді міста Одеси, в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності. Об'єкт в цілому складається з приміщень літ. «А», загальною площею 45,1 кв.м., відображених у технічному паспорті від 17.12.2008 року.

При цьому суд враховує, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» весь житловий і нежитловий фонд перейшов до комунальної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Отже, територіальна громада м. Одеси правомірно набула право власності на спірний об'єкт нерухомості на підставах, встановлених чинним на той час законодавством України, що безпосередньо підтверджується постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 та прийнятим на її виконання рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області».

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

У додатку до вказаної постанови в розділі «Житлово-комунальне господарство» визначено, що до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності) передається житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів.

Саме на виконання вищезазначеної постанови Кабінету Міністрів України та рішення Одеської обласної ради виконавчим комітетом Одеської міської ради прийнято рішення від 18.09.2006 року № 453 «Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси», а в подальшому на спірний об'єкт нерухомого майна видано свідоцтво про право власності від 15.01.2009.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету.

Згідно з ч. 6 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ЦК України, яка встановлює підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Таким чином, вищезазначені постанова Кабінету Міністрів України та рішення Одеської обласної ради є правовою підставою виникнення права комунальної власності на нежитловий фонд, у тому числі і спірне приміщення.

Щодо оскаржуваного рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 18.09.2006 року №453 «Про реєстрацію об'єктів комунальної власності», суд зазначає наступне.

У зазначених вище постанові Кабінету Міністрів України та рішенні Одеської обласної ради вказується, що до комунальної власності передається весь житловий та нежитловий фонд без визначення конкретних об'єктів нерухомості із зазначенням їх відповідних характеристик (адреса об'єкта, його площа, належність до житлового або нежитлового фонду тощо). У зв'язку з чим, Виконавчим комітетом Одеської міської ради було прийняте рішення від 18.09.2006 року №453, яким доручено КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості провести технічну інвентаризацію об'єктів нежитлового фонду (п. 1.1. рішення), виготовити технічні паспорти, свідоцтва про право власності та провести державну реєстрацію права комунальної власності на них (п. п. 1.2., 1.3. рішення).

Таким чином, рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 18.09.2006 року №453 спрямовано на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ від 25.11.1991 року № 266-ХХІ, на реалізацію приписів цих актів.

Зокрема, у преамбулі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 18.09.2006 року №453 першим зроблено посилання на зазначене рішення Одеської міської ради народних депутатів, як на правову підставу реєстрації права комунальної власності на відповідні об'єкти нерухомості.

Отже, оскаржуване позивачем рішення виконавчого комітету Одеської міської ради приймалося на виконання та з метою реалізації актів Кабінету Міністрів України та Одеської обласної ради народних депутатів, які, в силу наведених вище норм Конституції та законів України є обов'язковими до виконання. Крім того, вказані акти до даного часу не були скасовані, їх дію не припинено, вони залишаються чинними та обов'язковими до виконання.

Крім того, суд враховує, що вказане рішення є актом індивідуальної дії, який припинив свою дію шляхом його виконання, тому його скасування не є належним способом захисту прав позивача.

Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.10.2011 року № 621 «Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси» за своїм змістом та характеристиками є актом індивідуальної дії, оскільки передбачає конкретні приписи, звернені до окремих юридичних осіб, які застосовуються одноразово (передбачають одноразову можливість видати Одеській міській раді свідоцтво про право власності), і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання (після видачі свідоцтва про право власності та реєстрації права власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради рішення більше не створюватимуть будь-яких правових наслідків).

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини рішення від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних прав або обов'язків, в тому числі обов'язок забезпечити виконання наданого відповідно до підпорядкованості доручення.

Акт індивідуальної дії є різновидом правового акта, особливими ознаками якого є правозастосовний характер, персоніфікованість застосування, наявність припису (або констатації) про виконання конкретної дії, однократність застосування, припинення дії після реалізації фактом його виконання. Якщо акт індивідуальної дії прийнятий із порушенням установленого порядку, поза межами компетенції органу або приписи такого акта порушують права, свободи чи охоронювані законом інтереси особи, така особа має право звернутись до суду за захистом. Ефективний захист відбувається лише за умови забезпечення реального поновлення порушених прав, що неможливо здійснити шляхом визнання протиправним і скасування індивідуально-правового акта в разі, якщо такий акт вичерпав свою дію фактом його реалізації та виникли інші правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав і охоронюваних законом інтересів.

Оскаржуване рішення за своєю правовою природою є актом індивідуальної дії одноразового застосування, за положеннями якого виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією суб'єктами цих правовідносин певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Оспорюване рішення вичерпало свою дію фактом його виконання, зокрема, видачею свідоцтва про право власності та реєстрацією права власності.

Право на захист це самостійне суб'єктивне право, яке зявляється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорювання останнього.

У свою чергу, акти індивідуальної дії породжують права та обов'язки тільки того суб'єкта, якому його адресовано. Відсутність у будь-кого прав чи обов'язків у зв'язку із оскарженим актом не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із відповідною позовною заявою.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги, що предметом оскарження визначено правовий акт індивідуальної дії, який адресований іншим аніж позивач особам та не передбачає виникнення у позивача будь-яких прав та обов'язків, такий акт не може бути нею оскаржений, що виключає підстави для задоволення заявленого позову про скасування відповідного акта органу місцевого самоврядування.

Відповідна правова позиція знайшла своє підтвердження також і у численних постановах Верховного Суду України, постановлених у справах про оскарження актів індивідуальної дії, зокрема, у постановах від 24.02.2015 року у справі № 21-34а15, від 11.11.2015 року у справі № 2а-2885/12/1470, від 15.11.2016 року у справі № 800/264/16, від 27.10.2015 року у справі № 800/210/15 тощо. Більш того, вже і у новоствореного Верховного Суду в ухвалі від 26.12.2017 року у справі № П/9901/11/17.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що підстав для визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 18.09.2006 року № 453 «Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси», в частині окремого об'єкту нежитлового фонду - підвального приміщення АДРЕСА_2, не має, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Вимоги позивача щодо визнання недійсним Свідоцтва про право власності /НОМЕР_1/ від 15.01.2009 року на нежитлові приміщення підвалу НОМЕР_2 є похідними від вимог про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 18.09.2006 року № 453 «Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси», а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись: 1, 2, 5, 11, 76-80, 81, 89, 241, 247, 258, 263-265, 273, 354, ЦПК України; суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Виконавчого комітету Одеської міської ради (65004, м. Одеса, Думська площа, буд. 1) за участю третьої особи: Одеської міської ради (65004, м. Одеса, Думська площа, 1) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений 11.01.2019 року.

Суддя А.Ю. Бойчук