КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києвав складі судді Батрин О.В., ухвалене в м. Київ 17 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про стягнення моральної шкоди та зобов'язання вчинити дії,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення моральної шкоди та зобов'язання вчинити дії.

Позов мотивував тим, що 07 грудня 2014 року він звернувся до відділення «Березинський» ПАТ «Банк Кредит Дніпро» з проханням відкрити поточний рахунок (картковий рахунок «Соціальна картка») та укласти з ним відповідний договір банківського рахунку. Проте йому було відмовлено у відкритті рахунку та в укладанні договору з тих підстав, що він не повідомив номер свого телефону. 19 грудня 2014 року він подав скаргу, в якій просив відповідача поновити його порушене право на відкриття карткового рахунку, повідомити правові підстави відмови в укладенні договору, а також надати інформацію про дні прийому громадян керівниками банку та його структурних підрозділів. 20 та 22 грудня 2014 року він знову намагався відкрити у відділенні «Березинській» ПАТ «Банк Кредит Дніпро» поточний рахунок, однак такі спроби виявилися безрезультатними (через неповідомлення номеру телефону йому відмовили в укладенні договору банківського рахунку). 19 січня 2015 року він отримав від банку лист-відповідь на скаргу, яка не містила запитуваної ним інформації. Крім того, працівник відповідача ОСОБА_2 , яка підписувала вказаний лист, не уповноважена розглядати звернення громадян. 28 січня 2015 року він подав до ПАТ «Банк Кредит Дніпро» скаргу на недостовірну інформацію, яка містилася в листі від 19 січня 2015 року, відповідь на яку не отримав. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив зобов`язати відповідача укласти з ним договір банківського рахунку та відкрити картковий рахунок у відділенні банку «Березинський», зобов`язати відповідача надати йому повну та достовірну інформацію, яку він запитував у скаргах від 19 грудня 2014 року та від 28 січня 2015 року, відшкодувати йому моральну шкоду, заподіяну неправомірними діями працівників банку.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено. Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не повідомив відповідачу свій контактний номер телефону, що унеможливило здійснення ідентифікації клієнта, у зв`язку з чим банк правомірно відмовив позивачу у відкритті рахунку та в укладенні договору банківського рахунку. Відповіді, які працівники ПАТ «Банк Кредит Дніпро» надали на скарги позивача, є повними та обґрунтованими. Оскільки відповідач не порушував прав та законних інтересів ОСОБА_1 , то відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, розмір якої не визначений позивачем на час розгляду справи.

Позивач ОСОБА_1 не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції від 17 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на те, що судом першої інстанції вирішено позовну вимогу про зобовязання відповідача укласти з позивачем договір банківського вкладу, яку він не заявляв, замість вимоги про зобовязання відповідача укласти з позивачем договір про відкриття банківського рахунку та відкрити поточний рахунок - картковий рахунок.

Не погоджувався з мотивацією суду першої інстанції про відмову в позові з підстав неповідомлення банку номеру контактного телефону, що, на думку суду, унеможливлювало здійснення ідентифікації позивача, та вказував, що для ідентифікації громадянина України достатньо пред`явлення паспорту громадянина України.

Зазначав, що судом проігноровано його доводи, викладені в письмових поясненнях від 17 лютого 2017 року, а саме що анкета клієнта - фізичної особи може містити номери контактного телефону та факсу, але тільки за їх наявності, а вимагання від клієнта того, чого у нього немає, є повним свавіллям уповноважених працівників банку і порушенням ст. 32 Конституції України та п. 3 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказував, що судом встановлені обставини, які не відповідають дійсним обставинам справи - те, що відповідач нібито надав позивачу 13 березня 2015 року відповідь на скаргу позивача від 28 січня 2015 року, а також що ОСОБА_2 , яка надавала йому відповідь, мала повноваження надавати відповіді на скаргу позивача.

Судом проігноровано доводи позивача із посиланням на ст. 34 Конституції України, що ніхто не може обмежувати його права у виборі форм і джерел одержання інформації, та порушено приписи ст. 1, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про інформацію».

Вказував, що судом першої інстанції відмовлено в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, зазначивши, що на час розгляду справи позивачем не визначений розмір моральної шкоди, не звернувши уваги, що відповідно до ст. 23 ЦК України розмір моральної шкоди визначається самим судом.

Посилався на те, що судом не було розглянуто його заяву про відвід судді, ухвалу про що ним отримано не було, як і оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а також не повідомлено його про час і місце судового засідання 17 березня 2017 року і не надіслано письмові заперечення відповідача.

Крім того, судом порушено процесуальні строки розгляду справи.

Від відповідача ПАТ «Банк Кредит Дніпро» надійшло заперечення на апеляційну скаргу (в редакції ст. 298 ЦПК України станом на час подання заперечення), із пропуском встановленого судом строку для подання заперечення, в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що судом у повній мірі вивчені обставини справи, досліджені надані сторонами докази, внаслідок чого судом здійснено справедливих висновків щодо правомірних дій банку у випадку відмови позивачу у відкритті поточного рахунку за даних обставин. Незначні технічні невідповідності в оскаржуваному рішенні, на які позивач вказує у своїй скарзі, не змінюють суть рішення та не можуть бути підставою для його перегляду. Вимоги апеляційної скарги позивача ґрунтуються виключно на формальних міркуваннях, підкріплені емоційними особистими коментарями без належного правового обґрунтування, а отже є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання неправомірними дій працівників ПАТ «Банк Кредит Дніпро» щодо відмови в укладенні договору банківського рахунку та відкриття поточного рахунку скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову. Визнано дії працівників ПАТ «Банк Кредит Дніпро» щодо відмови в укладенні договору банківського рахунку та відкриття поточного рахунку - карткового рахунку у відділенні банку «Березинській» у зв`язку з ненаданням ОСОБА_1 свого номера телефону неправомірними. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1818,96 грн. Стягнуто з ПАТ «Кредит Банк Дніпро» на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн. В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що ухвалюючи нове рішення про задоволення позову в частині визнання неправомірними дій працівників ПАТ «Банк Кредит Дніпро» щодо відмови в укладенні договору банківського рахунку та відкриття поточного рахунку, апеляційний суд не звернув уваги на те, що така вимога позивачем не заявлялася в суді першої інстанції і не розглядалася цим судом.

Також апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині зобовязання відповідача укласти з позивачем договір банківського рахунку з посиланням на те, що позивач не заявляв вимоги про визнання договору укладеним.

Крім того, апеляційний суд не перевірив правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для вирішення спору, не спростував належним чином доводів позивача про ненадання банком повної інформації, а також про те, що направлені йому листи мали формальний характер, не містили обґрунтованих висновків за наслідками перевірки викладених у скаргах фактів і суті прийнятого рішення, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, 17, 20 та 22 грудня 2014 року ОСОБА_1 звертався до відділення «Березинський» ПАТ «Банк Кредит Дніпро» з проханням відкрити поточний рахунок (картковий рахунок «Соціальна картка») та укласти з ним договір банківського рахунку, однак йому було відмовлено через неповідомлення контактного номера телефону.

19 грудня 2014 року та 28 січня 2015 року ОСОБА_1 подав до ПАТ «Банк Кредит Дніпро» скарги, в яких просив відновити його порушене право шляхом відкриття поточного рахунку у відділенні банку «Березинський», повідомити у письмовій формі, чи є підставою для відмови у відкритті рахунку незазначення номера телефону, з наведенням відповідних обґрунтувань, надати інформацію про керівників банку, а також дні та місце прийому громадян керівниками філій банку у Дніпропетровській області; пояснити різницю між керівником відділення «Березинський» ПАТ «Банк Кредит Дніпро» Шепельовим Л.М. та начальником вказаного відділення Купріковою О.А.; надіслати йому належним чином завірену копію статуту банку.

На скаргу позивача від 19 грудня 2014 року банк надав відповідь від 19 січня 2015 року, в якій зазначив про те, що згідно з п. 5.1 постанови Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 14 травня 2013 року № 189 «Про затвердження Положення про здійснення банками фінансового моніторингу» банк зобов`язаний ідентифікувати клієнтів, які встановлюють ділові відносини з банком (відкривають рахунки, укладають договори). При відкритті рахунку клієнту - фізичній особі банк має право отримати відомості, викладені в додатку № 4 до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу - «Анкета клієнта - фізичної особи», пунктом 10 частини першої якої передбачено встановлення номера контактного телефону потенційного клієнта. Звернено увагу, що з переліком керівників ПАТ «Банк Кредит Дніпро» позивач має можливість ознайомитися на офіційному сайті банку: www.creditdnepr.com.ua. Вказано, що керівником відділення банку «Березинське», розташованого за адресою: вулиця Березинська, 24, місто Дніпропетровськ, є начальник відділення - Шепельов Леонід Миколайович. Телефони відділення 056-787-3925 та 056-787-3927. Повідомлено, що позивач може звернутися до будь-якого відділення ПАТ «Банк Кредит Дніпро» з метою відкриття рахунку за умови проведення ідентифікації, порядок якої встановлений нормативно-правовими актами НБУ.

Відповіддю від 13 березня 2015 року банком було надано інформацію, яку позивач запитував у скарзі від 28 січня 2015 року, та вказано, що при встановленні ділових стосунків з клієнтами, зокрема з метою відкриття їм рахунків, банк керується постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 «Про затвердження інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», а також суворо дотримується положень постанови Правління НБУ від 14 травня 2013 року № 189 «Про затвердження Положення про здійснення банками фінансового моніторингу». Стосовно надання пояснень з приводу повноважень начальника відділення банку «Березинське» ОСОБА_4 і начальника ОСОБА_3 відповідачем було повідомлено, що ОСОБА_4 звільнена із займаної посади, начальником відділення «Березинське» ПАТ «Банк Кредит Дніпро» призначений ОСОБА_3 Працівник ОСОБА_2 є директором Дніпропетровського роздрібного регіонального центру № 1 ПАТ «Банк Кредит Дніпро», у зв`язку з чим вона уповноважена на представництво інтересів банку перед фізичними особами, зокрема щодо вирішення питань відкриття та обслуговування банківських рахунків, а також на підставі довіреності має право підписувати від імені банку листи та інші документи. Крім того, повідомлено, що відділення «Березинське» відноситься до Дніпропетровського роздрібного центру № 2 ПАТ «Банк Кредит Дніпро», директором якого є ОСОБА_5 , вказані графік та години прийому громадян, номер телефону. Звернено увагу, що з переліком керівників ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та з актуальною редакцією статуту банку позивач має можливість ознайомитися на офіційному сайті банку: www.creditdnepr.com.ua.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що в грудні 2014 року двічі звертався до відділення банку ПАТ «Банк Кредит Дніпро» з проханням відкрити поточний рахунок та укласти з ним відповідний договір банківського рахунку, в чому йому було відмовлено з підстав неповідомлення свого номеру телефону. В грудні 2014 року та січні 2015 року він звернувся зі скаргами на дії працівників банку, на що відповідачем йому так і не було надано запитуваної інформації. Вищезазначеними неправомірними діями відповідача порушено звичний уклад його життя, в зв`язку із чим він змушений був витрачати додатковий час на захист своїх прав, відмовитися від звичних зручностей, налагоджувати своє життя, нести додаткові витрати для поновлення своїх порушених прав, що викликає у нього душевні страждання та заподіює моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ст. 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. Банк не має права відмовити у відкритті рахунка, вчинення відповідних операцій за яким передбачено законом, установчими документами банку та наданою йому ліцензією, крім випадків, коли банк не має можливості прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами. У разі необґрунтованого ухилення банку від укладення договору банківського рахунка клієнт має право на захист відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

За загальним правилом під час укладення договорів діє принцип диспозитивності, який передбачає перш за все свободу волевиявлення сторін щодо вчинення правочину. Це узгоджується з положеннями статті 627 ЦК України, згідно з якою під поняттям «свобода договору» розуміється, що сторони є вільними: 1) в укладенні договору; 2) у виборі контрагента; 3) у визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Однак, виходячи з меж здійснення цивільних прав (стаття 13 ЦК України), у випадках, передбачених законом, реалізація абсолютного права на свободу волевиявлення щодо укладення договору може бути обмежена іншим суб`єктивним правом - вимагати укладення такого договору.

Оскільки однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України), то цей спосіб захисту опосередковує позовні вимоги про зобов`язання укласти договір.

За законом можливе спонукання до укладення договору за рішенням суду за умови виникнення переддоговірного спору, зокрема з підстав, коли обов`язковість укладення договору прямо передбачена законом.

Вимога укладання договору банківського рахунку під час відкриття банком рахунку клієнта регламентується чинним законодавством та нормативно-правовими актами НБУ.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою.

Правовідносини, що виникають під час відкриття банками поточних рахунків клієнтів, регулюються Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою Правління НБУ 12 листопада 2003 року № 492, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція).

Пунктом 1.8 Інструкції передбачено, що банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунку. До поточних рахунків також належать карткові рахунки, що відкриваються для обліку операцій за платіжними картками відповідно до вимог цієї Інструкції.

Згідно з пунктом 6.1 Інструкції, якщо фізична особа не має в цьому банку рахунків, то відкриття поточного рахунку здійснюється в такому порядку: фізична особа пред`являє уповноваженому працівнику банку паспорт або інший документ, що посвідчує особу. Фізичні особи-резиденти додатково мають пред`явити документ, виданий органом державної податкової служби, що засвідчує їх реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків; фізична особа, яка займається підприємницькою діяльністю, зобов`язана також подати до банку копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, що містить відомості про фізичну особу, яка займається підприємницькою діяльністю; фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю, зобов`язана також подати до банку копію документа, що підтверджує взяття на облік такої особи відповідним органом державної податкової служби; уповноважений працівник банку ідентифікує фізичну особу, яка відкриває рахунок, та підтверджує здійснення ідентифікації копіюванням вищезазначених документів у порядку, встановленому главою 2 цієї Інструкції; фізична особа заповнює заяву про відкриття поточного рахунку (додаток 5) та картку із зразками підписів (додаток 4). Зразки підписів засвідчуються підписом уповноваженого працівника банку; між фізичною особою і банком укладається договір банківського рахунку.

Як зазначено вище, ПАТ «Банк Кредит Дніпро» відмовило ОСОБА_1 у відкритті поточного рахунку та укладенні з ним відповідного договору банківського рахунку у зв`язку з неповідомленням позивачем свого номера телефону.

Банкам забороняється відкривати та вести анонімні (номерні) рахунки. Банки зобов`язані на підставі офіційних документів або засвідчених в установленому законодавством України порядку їх копій ідентифікувати клієнтів - власників рахунків/представників власників рахунків/осіб, які відкривають рахунки на користь третіх осіб у порядку, встановленому законодавством України з питань запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму. Рахунок клієнту відкривається лише після його ідентифікації банком (пункт 2.1 Інструкції).

Пунктом 2.3 Інструкції передбачено, що банк з метою ідентифікації резидентів має встановити, зокрема для фізичної особи - прізвище, ім`я та по батькові, дату народження, серію і номер паспорта (або іншого документа, що посвідчує особу), дату видачі та орган, що його видав; відомості про місце проживання або місце перебування фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта, в якому органами державної податкової служби зроблено відмітку про наявність права здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта.

Згідно з пунктом 10 частини першої Додатку № 4 «Анкета клієнта - фізичної особи» до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління НБУ 14 травня 2003 року № 189, номери контактного телефону та факсу надаються фізичними особами, які бажають укласти з банком договір, за їх наявності.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що в цивільно-правових відносинах банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунку з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам, та має право відмовити у відкритті банківського рахунку з підстав, встановлених законодавством, та з підстав ненадання відповідних документів, які мають бути чинними (дійсними) на момент їх подання, і містити всі необхідні ідентифікаційні дані.

Разом з тим номер телефону не відноситься до даних, що ідентифікують особу, а його відсутність у клієнта не може бути підставою для відмови у відкритті банківського рахунку, оскільки положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не містить такого застереження

Дані обставини і вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції, яким здійснено помилкове тлумачення змісту постанови Правління НБУ 14 травня 2003 року № 189 і зроблено невірний висновок про те, що неповідомлення банку позивачем свого номеру контактного телефону унеможливило здійснення його ідентифікації, та в результаті неправильного застосування норм матеріального права ухвалено рішення про відмову в задоволенні вимог про зобовязання відповідача укласти договір банківського рахунку та відкрити поточний рахунок.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції в частині позовних вимог про зобовязання відповідача надати повну та достовірну інформацію, запитувану у скаргах, та про відшкодування моральної шкоди, заподіяної неправомірними діями працівників банку, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до частини другої статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно з частиною першою статті 5, частиною другою статті 7 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Отже, законодавство України у будь-яких правовідносинах захищає права громадянина на інформацію, яка йому потрібна у повсякденному житті, і тому таку інформацію повинна надати особа (юридична особа), яка нею володіє, у запитуваній громадянином формі.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про звернення громадян» до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Частиною другою статті 25 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

За змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 57 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 179 ЦПК України 2004 року).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача надати повну та достовірну інформацію, запитувану у скаргах, та про відшкодування моральної шкоди, заподіяної неправомірними діями працівників банку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач розглянув усі зазначені позивачем питання та надав на них вичерпну відповідь. Оскільки ПАТ «Банк Кредит Дніпро» не порушував прав та законних інтересів ОСОБА_1 , то відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, розмір якої не визначений позивачем на час розгляду справи.

Однак суд залишив поза увагою те, що у відповідях, наданих на скарги позивача, банк, зокрема запропонував ОСОБА_1 ознайомитися з переліком керівників ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та з актуальною редакцією статуту банку на його офіційному сайті: www.creditdnepr.com.ua, хоча такі дії розпорядника інформації не відповідають вищезазначеним нормам законодавства й порушують права ОСОБА_1 як споживача.

При цьому відповідач не надав доказів та переконливих обґрунтувань неможливості надати вказану інформацію у письмовій формі, як того просив позивач, тобто обмежив його право у виборі форм і джерел одержання інформації.

Такі висновки зроблені з урахуванням постанови Верховного Суду від 20 листопада 2019 року по даній справі.

З урахуванням вищевикладеного рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, не може залишатись в силі і підлягає скасуванню.

Разом із тим, не можна погодитися із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо порушення процесуальних строків розгляду справи, встановлених ст. 157 ЦПК України (в редакції станом на час розгляду справи), а саме не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, враховуючи, що провадження у справі відкрите 31 січня 2017 року (а. с. 41), а розгляд справи закінчено ухваленням рішення від 17 березня 2017 року.

Також не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо ненаправлення позивачу письмових заперечень відповідача, оскільки ст. 60 ЦПК України (в редакції станом на час розгляду справи) не покладала на суд такого обов`язку.

Вирішуючи по суті позовні вимоги про зобовязання відповідача укласти з ОСОБА_1 договір банківського рахунку та відкрити поточний рахунок - картковий рахунок у відділенні «Березинський» банку, розташованого за адресою вул. Березинська 24 м. Дніпропетровськ, апеляційний суд враховує, що обраний позивачем спосіб судового захисту шляхом зобов`язання укласти договір, за умови виникнення переддоговірного спору, зокрема з підстав, коли обов`язковість укладення договору прямо передбачена законом, відповідає положенням ст. 16 ЦК України, що узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 757/45133/15-ц (провадження № 14-114/цс18).

Таким чином, оскільки судом встановлено, що працівниками ПАТ «Банк Кредит Дніпро» неправомірно було відмовлено позивачу в укладенні договору банківського рахунку та відкритті поточного рахунку - карткового рахунку у відділенні банку «Березинський», апеляційний суд приходить до висновку, що позов в даній частині знайшов своє підтвердження і підлягає задоволенню.

Крім того, оскільки із доказів, наявних в матеріалах справи, вбачається, що у відповідях на скарги позивача, наданих банком 19 січня 2015 року та 13 березня 2015 року на надано всієї інформації, запитуваної ОСОБА_1 , обмежено його право у виборі форм і джерел одержання інформації, доведеними і обґрунтованими є позовні вимоги про зобов'язання відповідача надати ОСОБА_1 повну і достовірну інформацію, яку ОСОБА_1 запитав у нього у скаргах від 19 грудня 2014 року та від 28 січня 2015 року.

Постановою Пленуму Верховного суду України №4 від 31.02.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 9 вищезазначеної Постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу cтраждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно ч. 2 ст. 25 Закону України «Про звернення громадян», громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Оскільки судом встановлено протиправність дій відповідача, який двічі не надав повної інформації на запити у скаргах ОСОБА_1 від 19 грудня 2014 року та 28 січня 2015 року та обмежив його право у виборі форм і джерел отримання інформації, апеляційний суд також приходить до висновку про встановлення причинного зв`язку між спричиненою ОСОБА_1 моральною шкодою, яка виразилася у виникненні негативного для нього явища, витрачанні додаткового часу для організації свого життя, необхідності звернення до суду із відповідним позовом, і неправомірними діями працівників ПАТ «Банк Кредит Дніпро», а тому є підстави для задоволення позову про стягнення моральної шкоди.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, достатності для розумного задоволення вимог заявника з урахуванням тривалості неправомірних дій відповідача, характеру заподіяної шкоди та обсягу перенесених позивачем страждань, розмір відшкодування моральної шкоди в даному випадку становитиме 1000 грн., таким чином суд частково задовольняє заявлені позивачем позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом здійснюється перерозподіл судових витрат, і оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, із відповідача в дохід держави стягується 1653,60 грн. за подання позову та 1818,96 грн. за подання апеляційної скарги, всього 3472,56 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про стягнення моральної шкоди та зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» укласти з ОСОБА_1 договір банківського рахунку та відкрити картковий рахунок у відділенні банку «Березинський».

Зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» надати ОСОБА_1 повну та достовірну інформацію, яку він запитував у скаргах від 19 грудня 2014 року та від 28 січня 2015 року.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» (м. Київ вул. Мечнікова 3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) відшкодування заподіяноїйому моральної шкоди, заподіяну неправомірними діями працівників банку, в розмірі 1000 грн.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» в дохід держави 3472,56 грн. судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.