ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2019 року м. Чернівці Справа № 725/3449/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Матвійчука Михайла Зеноновича від імені акціонерного товариства «Альфа-Банк» на заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Іщенка І.В., дата складання повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року АТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про виселення, зняття з реєстраційного обліку та звільнення від особистих речей.

В обґрунтування позову зазначало, що з метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором між кредитором та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, відповідно до якого він передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.03.2019 року №159546154 було зареєстровано право власності АТ «Укрсоцбанк» на спірну квартиру, яку воно набуло згідно ст.37 ЗУ

Провадження №22-ц/822/1117/19 Категорія 27

«Про іпотеку».

Зазначає, що оскільки відповідачі проживають у спірній квартирі без будь-яких правових підстав і в добровільному порядку займане житло не звільняють, просило суд виселити їх примусово, зняти з реєстраційного обліку та зобов`язати їх звільнити житлове приміщення від особистих речей.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог банку відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду АТ «Альфа-Банк», який є правонаступником АТ «Укрсоцбанк», оскаржило його в апеляційному порядку. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин справи, які мають значення для справи.

Наголошує на тому, що на момент подачі позову АТ «Укрсоцбанк» було вже власником, а не іпотекодержателем квартири по АДРЕСА_2 , право власності на яку набуло в позасудовому порядку згідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку», а отже, у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог.

Вказує, що відповідачами добровільно 28.05.2019 року було передано позивачу спірну квартиру та ключі від неї, що підтверджується актом прийому-передачі.

Зазначає, що позивач звернувся до суду з позовом виключно про захист своїх прав та інтересів як новий власник і не наділений правом звертатися до суду із позовом про захист прав, свобод чи інтересів будь-кого з відповідачів у даній справі, а саме з вимогою про надання відповідачам іншого житлового приміщення, так як кредит позичальнику надавався саме на придбання квартири площею 42,10 кв.м.

Крім того, звертає увагу суду на те, що відповідачами не надано суду доказів того, що у них відсутнє будь-яке інше житлове приміщення на праві володіння та користування, про їх доходи, які не дозволяють їм винаймати інше житлове приміщення, а навпаки, в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_6 від 19.09.2019 року, з якої вбачається, що відповідачі мають в користуванні інше житлове приміщення по АДРЕСА_3 .

На підставі наведеного просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В свою чергу ОСОБА_5 та ОСОБА_5 подали до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначають, що усі відповідачі забезпечені житлом, іншого не потребують та проживають за адресою АДРЕСА_3 у своєї тітки ОСОБА_6 .

Вказують, що кредит було отримано їхнім батьком на придбання спірної квартири, а тому з метою погашення заборгованості між сторонами було досягнуто згоди на передачу банку квартири та підписання акту прийому-передачі останньої.

На підставі наведеного ОСОБА_5 і ОСОБА_5 визнають позовні вимоги та апеляційну скаргу в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що кредитні кошти були отримані на придбання спірної квартири, а матеріали справи не містять клопотання про надання відповідачам іншого постійного житла при виселенні із спірної квартири.

Крім того, суд зазначив, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Таким чином, повідомлення про виселення повинні бути не лише направлені, а й отримані відповідачем.

На підтвердження наведених норм до матеріалів справи приєднано копію вимоги про усунення порушень, яка адресовано відповідачам по справі, список групованих поштових відправлень та фіскальний чек ЧД ПАТ «Укрпошта». Однак, доказів того, що ця письмова вимога була отримана відповідачами, матеріали справи не містять.

Враховуючи, що право власності на передану в іпотеку банку квартиру було набуто не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, приймаючи до уваги, що позивачем не доведено факт отримання відповідачами письмової вимоги щодо звільнення житла, суд прийшов до висновку про неможливість задоволення позову та примусового їх виселення без надання їм іншого житла.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21.05.2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №45, згідно якого останній отримав 55 000 дол.США на придбання 2-х кімнатної квартири площею 42,10 кв.м. (а.с.103-107).

21.05.2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, згідно якого останній у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 42,10 кв.м. (а.с.31-34).

З довідки (виписка з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) №2д/2367 від 28.03.2019 року, виданої Відділом ведення реєстру територіальної громади м. Чернівці ОСОБА_1 вбачається, що він та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_4 (а.с.4).

Рішенням Чернівецької міської ради від 29.10.2015 року №1761 вул. Ковальчука перейменовано на вул. Яську.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна спірна квартира 11.03.2019 року зареєстрована за АТ «Укрсоцбанк» (а.с.5).

28.05.2019 року АТ «Укрсоцбанк» поштовою кореспонденцією направлено відповідачам вимогу про добровільне виселення (а.с.6-7).

Ст.41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло.

В силу ч.1-3 ст.37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Відповідно до ч.1 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом ч.2 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються положення як ст.40 ЗУ «Про іпотеку», так і ст.109 ЖК УРСР.

Особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. При цьому згідно з ч.2 ст.109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, в судовому порядку відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до закону має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитні кошти бралися під купівлю саме квартири площею 42,10 кв.м., а тому квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 42,10 кв.м. була придбана за вказані кошти лише з тотожності її площі та часу набуття є припущенням, оскільки позивач не довів належної ідентифікації нерухомого майна, яке придбавалося за кредитні кошти.

Оскільки позивачем не доведено, що в іпотеку передано квартиру, яку було придбано ОСОБА_1 за рахунок отриманих кредитних коштів, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Також колегія суддів наголошує, що позивачем не дотримано процедури, визначеної ч.2 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» та п.2.1.13 Іпотечного договору, які передбачають, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки звільнення житлового приміщення відбувається в добровільному порядку протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги Іпотекодержателя, яку останнім направлено відповідачам 28.05.2019 року, а до суду позов пред`явлено 14.06.2019 року. Докази про отримання письмової вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в матеріалах справи відсутні.

Отже, перехід права власності на спірну квартиру відбувся в порядку ст.37 ЗУ «Про іпотеку», тому доводи апелянта про захист свого права на підставі ст.391 ЦК України суперечать обставинам справи, а виселення осіб у наявних правовідносинах здійснюється ЗУ «Про іпотеку».

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Що стосується визнання позовних вимог з боку відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_5 з посиланням на обізнаність їх батьків про розгляд справи та погодження останніми обставин щодо визнання позову, то колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності з вимогами ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Крім того, у п.24 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 вересня 2009 року роз`яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

На підставі наведеного колегія суддів не приймає до уваги визнання позову на стадії апеляційного провадження, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_5 не були сторонами правочину, який укладався між банком та ОСОБА_1 , не подавали такої заяви в суді першої інстанції та є лише співвідповідачами, які не наділені правом представляти інтереси інших відповідачів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

В силу п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Матвійчука Михайла Зеноновича від імені акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий підпис /І.Н. Лисак/

Судді підписи /А.І. Владичан, І.М. Литвинюк/