Справа №345/4072/19
Провадження № 2/345/1544/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.12.2019 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Онушканича В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін і без проведення судового засідання цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав Заяву №б/н від 19.04.2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 16000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві.

Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п. 2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Сторонами було визначено, що засобами доступу до картрахунку є кредитна карта клієнта та фінансовий телефон клієнта, який проходить верифікацію з підтвердженням відповідно до п.1.1.1.16 Договору. За допомогою встановлених засобів доступу до карткового рахунку відповідачу надано можливість здійснювати дистанційне обслуговування. Таким чином, позивач забезпечив відповідачу можливість доступу до карткового рахунку різними можливими шляхами, зокрема за допомого карти та фінансового телефону, на який приходить динамічний (змінюваний) ОТП-пароль.

Незважаючи на взяті на себе за договором зобов`язання, ОСОБА_1 належним чином не виконує умови договору, у зв`язку із чим станом на 30.06.2019 року заборгованість по кредиту становить 670173,84 грн., яка складається з наступного: 15951,66 грн. заборгованість за кредитом; 648586,99 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 5635,19 грн. заборгованість за пенею та комісією. Позивач вказує, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 19.04.2011 року в розмірі 126855,38 грн., станом на 30.06.2019 року, яка складається з наступного: 15951,66 грн. заборгованість за кредитом; 110903,72 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, а також судові витрати.

Відповідач подав заперечення (відзив на позовну заяву), в якому зазначає, що внаслідок шахрайських дій сторонніх осіб, які мали доступ до програмного забезпечення банку, з кредитної карти відповідача «Gold» ввечері 14.07.2014 року було викрадено весь кредитний ліміт в сумі 16000,00 грн. По факту несанкціонованого списання коштів із кредитної картки відповідача, власником яких являвся банк, ці кошти в 16 трансакцій були зняті невідомою особою через банкомат позивача в Київській області. По факту шахрайських дій відповідач зранку на наступний день звернувся із відповідною заявою про злочин до Калуського міськрайвідділу міліції (поліції). Відкрито кримінальне провадження №00005463.

Позивач у своїй позовній заяві про стягнення суми боргу, яка з 16000,00 грн. чудесним чином перетворилася вже в 126855,38 грн. замовчує вищенаведені факти та подає викривлену інформацію про те, що відповідач не повертає кредитні кошти. АТ КБ «Приватбанк» не допомагає слідству, замовчує факти та приховує важливу для слідства та суду інформацію. Іншою суттєвою та важливою обставиною, яка свідчить про недобросовісність та непорядність банкірів є те, що вони приховують фото з банкомату, прізвище особи та номер рахунку, на який відповідач нібито аж 16 разів по 1000,00 грн. на протязі 15 хвилин здійснив 16 переказів. Так звану заборгованість, яка виникла в тому числі і по вині банку, має погашати злочинець, якому банк створив ідеальні умови для шахрайства. В ситуації, що склалася, є незрозумілими та незаконними вимоги позивача у такий спосіб вимагати погашення заборгованості, якої відповідач не допускав. Адже, будучи багаторічним клієнтом банку, він жодного разу не допускав прострочки заборгованості, за що як бонус отримав від нього привілейовану картку типу «Gold».

Крім заяви-анкети, яку банк помилково вважає частиною кредитного договору, відповідач не підписував жоден інший документ. Відповідно позивач не може стверджувати, що відповідач підписав з ним кредитний договір. Відповідач вказує, що він жодним чином не порушив Умов та Правил надання банківських послуг, які місять 1587 сторінок друкованого тексту та не є кредитним договором. Відповідач вчасно повідомив як банк, так і правоохоронні органи про викрадення коштів, а тому не може нести цивільно-правової відповідальності.

При розгляді справи відповідач просить врахувати, що даний спір розглядався Третейським судом при Асоціації «Дніпровський банківський Союз». Згідно його ухвали від 26.05.2015 року даний позов залишено без розгляду, оскільки представник позивача не з`являвся в суд. Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 03.02.2017 року аналогічний позов позивача з цього ж самого приводу залишено без розгляду. Наступною ухвалою Калуського міськрайонного суду від 18.06.2019 року аналогічний позов АТ КБ «Приватбанк» про стягнення спірної заборгованості також залишено без розгляду. Причинами залишення без розгляду безпідставних позовних вимог є відсутність належних доказів та неявка представника позивача, який фізично не міг представити суду підтверджуючі документи та докази по причині їх матеріальної відсутності.

Крім того, відповідач просить врахувати, що постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 21.03.2019 року скасовано рішення Калуського міськрайонного суду від 12.09.2018 року в частині відмови ОСОБА_1 у визнанні нікчемним п.1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» щодо збільшення строку позовної давності. Тому відповідач просить в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Також відповідачем подана заява про застосування строку позовної давності. Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» про порушення свого права (якщо таке мало місце) дізнався зі спливом 55 днів, тобто планового періоду погашення заборгованості по кредитній картці. Цей період настав у вересні 2014 року. Таким чином, вже починаючи з вересня 2014 року, позивач фактично знав про своє порушене право, проте до суду не звертався і саме з цього періоду починається перебіг позовної давності. Тому відповідач просить застосувати строк загальної і спеціальної позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

Представником позивача подано пояснення (відповідь на відзив). Зокрема, зазначає, що з копії анкети-заяви чітко вбачається, що ОСОБА_1 висловив згоду про укладення договору, шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом засвідчив, що згоден із тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами, а також тарифами становить між ним і банком договір про надання банківських послуг. Також до матеріалів позовної заяви долучено витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», з якого чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмір 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісій та штрафів. Тобто сторонами при укладенні договору були обговорені всі істотні умови.

Щодо покликань відповідача про заволодіння кредитними коштами незаконним шляхом, то на противагу твердженням відповідача позивач просить врахувати, що особа, яка здійснила грошові перекази, володіла інформацією, яка стосується кредитної карти та носить конфіденційний характер. Успішне проведення зазначених операцій по карті відповідача вимагало від держателя карти введення не тільки номера платіжної карти та строку її дії, але і спеціального тризначного коду безпеки платежів (CVV). Даний код безпеки наноситься банком-емітентом на платіжну ккарту типографським способом, а це свідчить про те, що особа, яка фактично використала платіжну карту відповідача, володіла цією інформацією.

Щодо строків позовної давності, то відповідно до Правил користування карткою строк дії карки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки до останнього дня 07.2016 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 07.09.2019 року до спливу строку позовної давності. У зв`язку із цим обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Тому представник позивача просить позов задоволити у повному обсязі.

Суд, перевіривши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, 19.04.2011 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг підписав заяву для отримання кредиту (а.с.9).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з

ОСОБА_2 Йосиповичем ПАТ КБ «Приватбанк» було дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не містять підпису відповідача, то суд вважає, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19.04.2011 року, шляхом підписання заяви-анкети.

У заяві позичальника від 19.04.2011 року відсутні умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами. За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитом у порядку та розмірах, які вказані позивачем у позовній заяві.

З урахуванням викладеного позовна вимога про стягнення з відповідача 110 903,72 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Щодо вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

З виписки по рахунку ОСОБА_1 (а.с.101-104) вбачається, що 15.07.2014 року було здійснено 15 операцій по перерахуванню грошових коштів з його карткового рахунку на загальну суму 15350,00 грн.

Матеріалами справи встановлено, що у провадженні Дніпровського УП ГУНП в м.Києві перебуває кримінальне провадження №000563 від 17.07.2014 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (а.с.81-85), за фактом зняття шахрайським способом коштів із рахунку ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно з пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

У постанові Верховного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 754/15020/15-ц зроблено висновок, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ОСОБА_3 -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті,незаконному використанню ОСОБА_3 -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності. Така правова позиція висловлена Верховним судом України і у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Верховний суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 725/314/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16-ц вказану правову позицію підтримав.

Аналогічні положення встановлені Пунктом 9 розділу VI Положення «Про порядок емісії електронний платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого поставою Правління НБУ 05 листопада 2014 року № 705, встановлено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/абоелектронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено,що дії чи бездіяльність користувача призвелидо втрати, незаконного використання інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Також розділом VI Положення «Про порядок емісії електронний платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням» передбачено вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій, зокрема, такі: користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень (п.6.1); користувач зобов`язаний: надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН-код та інші засоби, які дають змогу користуватися ним (п.6.2); контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем (п.6.5), а також користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк (п.6.6).

За таких обставин функція контролю за свою карткою та грошовими коштами, які знаходяться на рахунку за яким видано цю картку, покладається на держателя картки, а не на Банк, а тому останній не несе відповідальності за ризики несанкціонованого та самостійного зняття коштів по картці.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не доведена та обставина, що списання з його банківської картки грошових коштів було проведено без розголошення ним CVV- коду.

Водночас суд звертає увагу, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту заявлені із пропуском строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 ЦК України).

За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (провадження № 6-14цс14).

З наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості (а.с.6 зворот) вбачається, що останній платіж в розмірі 7,72 грн. відповідачем здійснено 26.10.2014 року. Крім того, відповідно до листа ПАТ КБ «Приватбанк» від 24.12.2019 року (а.с.100) клієнт ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 19.04.2011 року отримав картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 зі строком дії перевипущеної карки до останнього дня 07.2016 року. Отже, з урахуванням вищевказаного, перебіг позовної давності розпочався з 01.08.2016 року.

Позивач звернувся до суду із даним позовом лише 11.09.2019 року (а.с.2), тобто після спливу встановленого законом трирічного строку позовної давності.

Відповідно до частини другої, третьої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Водночас норма ч.2 ст.264 ЦК України (пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач) не застосовується у разі залишення позову без розгляду.

Так, ч.1 ст.265 ЦК України передбачено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

З огляду на вказане, звернення АТ КБ «Приватбанк» до відповідача із позовом в 2016 та 2017 роках про стягнення заборгованості, які ухвалами Калуського міськрайонного суду від 03.02.2017 року (а.с.71) та від 18.06.2019 року (а.с.72) було залишено без розгляду, в силу положень статті 265 ЦК України не зупиняє перебігу строку позовної давності та не свідчить про те, що такий строк переривався.

Відповідно до частини третьої-п`ятої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В матеріалах справи наявна заява відповідача про застосування строку позовної давності (а.с.70).

За таких обставин, оскільки позивач звернувся до суду після спливу встановленого законом трирічного строку позовної давності, в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 256, 265, 267, 526, 1054, 1073 ЦК України, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.ст. 81, 263, 265 ЦПК України,

в и р і ш и в:

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 19.04.2011 року в розмірі 126855,38 грн. відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 23.12.2019 року.

Суддя