ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1770/19 Справа № 201/1326/18 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С.С. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності та витребування майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності та витребування майна.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 придбали оздоровчий комплекс, право власності на який було зареєстровано на дружину. У грудні 2017 року він звернувся до ОСОБА_2 з проханням оформити на нього фактично належні йому 50 % комплексу, проте отримав відмову. У січні 2018 року йому стало відомо, що спірний комплекс без його відома продано невідомій особі ОСОБА_3

Враховуючи викладене, уточнюючи позовні вимоги, позивач просив суд у порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину фізкультурно-оздоровчого комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, а також витребувати від відповідача ОСОБА_3 1/2 частину указаного нерухомого майна.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі. Судові витрати у справі залишено за позивачем.

Скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.01.2018 року по цивільній справи № 201/686/18, провадження № 2-з/201/35/2018 за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову, подану до подання позовної заяви.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у 2007 році за ОСОБА_2, яка перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 було оформлено право власності на фізкультурно-оздоровчий комплекс літ. Е-2, загальною площею 549,6 кв.м, розташований у АДРЕСА_1 на підставі Рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Левлекс» б/н від 30.11.2007 року.

05.03.2008 року зазначений фізкультурно-оздоровчий комплекс на підставі Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненко І.В. за реєстровим номером 477, було передано в іпотеку ВАТ «Комерційний Банк «Актив-Банк» (код за ) з метою забезпечення виконання зобов'язань гр.. ОСОБА_5 за кредитним договором № 0305/02 від 05.03.2008 року, за яким ОСОБА_5 отримав від ВАТ «КБ «Актив-Банк» кредит, ліміт заборгованості за яким в сумі не перевищував 178 200,00 доларів США.

Так, в подальшому ПАТ «Комерційний Банк «Актив-Банк», яке є правонаступником ВАТ «КБ «Актив-Банк», в рахунок виконання основного зобов'язання за кредитним договором на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.07.2016 року по справі №200/10874/15-ц звернуло стягнення на фізкультурно-оздоровчий комплекс літ. Е-2, загальною площею 549,6 кв.м, розташований у АДРЕСА_1, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Зазначене Рішення суду набрало чинності 11.10.2016 року на підставі Ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області, провадження 22-ц/774/7063/16.

Також право власності Банку на нерухоме майно додатково було підтверджено Дніпропетровським окружним адміністративним судом згідно Постанови від 07.11.2017 року по справі №804/4147/17 та в подальшому Іпотекодавцем не оскаржувалося.

21 грудня 2017 року ПАТ «КБ «Актив-Банк», який знаходиться в стані ліквідації, відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених Протоколом електронних торгів № UA-EA-2017-12-05-000039-b віл 18.12.2017 року, продав фізкультурно-оздоровчий комплекс гр. ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу об'єкту нерухомого майна, посвідченого Бочкарьовою А.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером 2094. Право власності зареєстровано за ОСОБА_3 у відповідності до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №108589302 від 21.12.2017 року (а.с88-89).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції правильно виходив з того, що за загальними нормами сімейного законодавства поділу підлягає тільки те майно яке належить на праві спільної сумісної власності подружжю на момент поділу. Майно, яке на момент поділу подружжю не належить - поділу не підлягає.

Отже нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_3 (право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і не скасоване на момент подання позову) не може входити в масу майна, що підлягає поділу між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 неправомірно набув право власності на спірне нерухоме майно за відсутності його згоди є безпідставними, оскільки власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому нерухомим майном, тобто власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону, серед іншого, укладати договори відчуження цього майна, а саме, договори купівлі-продажу, міни, дарування, пожертви, ренти, довічного утримання (догляду) тощо. ПАТ «КБ «Актив-Банк» не був обмежений щодо вільного розпорядження спірним нерухомим майном, яке правомірно належало йому на праві власності, а тому мав право вільного продажу фізкультурно-оздоровчого комплекс ОСОБА_3 Доказів зворотного позивач суду не надав та вимог щодо визнання недійсним результатів проведених торгів (аукціону) та/або Договору купівлі-продажу від 21.12.2017 року позивач не заявляв.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених неювимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

Л.О. Каратаєва

І.Ю. Ткаченко