ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4085/18 Номер провадження 22-ц/814/42/19Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

секретар: Радько ОМ.

за участю: позивача ОСОБА_2

представника третьої особи-ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» -Тукало В.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 серпня 2018 року (повний текст виготовлено 30 серпня 2018 року)

по справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Київської районної у місті Полтаві ради про визнання права власності на гараж.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 21.05.2018 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу гаражу АДРЕСА_1, згідно з яким вищевказаний гараж був проданий за 1400,00 дол. США.

Зазначає, що договір було укладено в письмовій формі без його нотаріального посвідчення. та на підтвердження укладання договору ОСОБА_4 передав ключі від гаражу, а також власноручно написав розписку про отримання від ОСОБА_2 36400,00 грн. в рахунок продажу нерухомого майна-гаражу за адресою: АДРЕСА_1

Вказує, що, після укладання спірного договору позивачем не було здійснено реєстрацію права власності відносно набутого за договором купівлі-продажу нерухомого майна. У зв'язку з наміром здійснити реєстрацію права власності на дане нерухоме майно - гараж, він звернувся до виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради з клопотанням про оформлення права власності на вказану споруду, а також щодо наявної інформації належності земельної ділянки під гаражними спорудам, які розміщено на земельній ділянці навпроти будинку АДРЕСА_1 прилягає до адміністративної будівлі АДРЕСА_1

07.06.2018 року він отримав відповідь від виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві про відсутність будь-якої інформації щодо власника земельної ділянки та гаражної споруди, а саме: гаражу НОМЕР_1 та 27.06.2018 року - відповідь про неможливість виготовлення документації із землеустрою на гараж НОМЕР_1.

З урахуванням наведеного прохав: визнати за ним одноосібне право власності на гараж НОМЕР_1; зобов'язати КП ПБТІ «Інвентаризатор» провести державну реєстрацію гаража, розташованого в АДРЕСА_1 (відповідно до кадастрового плану на гараж НОМЕР_1), належність - ОСОБА_2; виконавчому комітету Київської районної у м. Полтаві ради провести реєстрацію права власності на нерухоме майно; ГУ Держгеокадастру у Полтавській області присвоїти кадастровий номер зазначеної земельної ділянки, на якій розташований гараж НОМЕР_1; Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області провести експертне будівельно-технічне дослідження.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 серпня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до виконавчого комітету Київської районної у місті Полтаві ради про визнання права власності на гараж, відмовлено за безпідставністю.

У поданій апеляційній скарзі на рішення суду позивач, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що ним, на підставі розписки від попереднього власника ОСОБА_4 від 21.05.2018 року, підтверджено право ОСОБА_2 на фактичне володіння капітальним цегляним гаражем НОМЕР_1 з погребом, який розміщений на земельній ділянці навпроти будинку АДРЕСА_1 та прилягає до адміністративної будівлі АДРЕСА_1, проте місцевий суд наведене не взяв до уваги.

Окрім того, вказує, що показами свідків було підтверджено фактичне, добросовісне, відкрите та безперервне володіння ОСОБА_4 спірним гаражем за цільовим призначенням більше 15 років.

У судовому засіданні позивач доводи апеляційної скарги підтримав та прохав її задовольнити.

Представник третьої особи - ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» при винесенні рішення поклався на розсуд суду.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, 21.05.2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу гаражного боксу (гаражу) АДРЕСА_1, за ціною - 1400,00 дол. США. (а.с.6-7).

Також, 21.05.2018 року ОСОБА_4 було написано розписку про отримання ним від позивача 36400,00 грн. як плату за гараж, який розташований за вказаною вище адресою а.с.10).

У подальшому, ОСОБА_2 було замовлено, оплачено та отримано кадастровий план на гараж НОМЕР_1, який виготовлено ФОП ОСОБА_5 (а.с.13-14).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що Договір купівлі-продажу гаражного боксу (гаражу) від 21.05.2018 року було укладено без нотаріального посвідчення, що є обов'язковим для правочинів з приводу нерухомого майна. Окрім того, матеріли справи не містять доказів того, що спірний гараж дійсно належав ОСОБА_4 на відповідних правових підставах.

Такі висновки місцевого суду в повній мірі відповідають обставинам справи і нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.3 ст.328 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За змістом ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Частиною 1 статті 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

За змістом ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Місцевим судом, на підставі наявних у матеріалах справи документів, вірно встановлено, що договір купівлі-продажу від 21.05.2018 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо нерухомого майна гаражного боксу (гаражу) НОМЕР_1, при цьому він не має нотаріального посвідчення, що є обов'язковою умовою для його дійсності та створення для учасників даного правочину відповідних правових наслідків.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Також, як убачається з договору купівлі-продажу від 21.05.2018 року та розписки від тієї ж дати про отримання ОСОБА_4 грошових коштів від ОСОБА_2 як плату за гараж, ОСОБА_4 зазначав, що він є дійсним власником гаражу АДРЕСА_1, але у нього відсутні правовстановлюючі документи на нього.

При цьому, матеріали справи не містять жодних достовірних та допустимих доказів на підтвердження дійсності факту належності ОСОБА_4 спірного гаражу на правовій основі.

За змістом ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відтак, оскільки належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи не підтверджено, що ОСОБА_4, на момент укладення договору купівлі-продажу від 21.05.2018 року, дійсно був власником гаражу НОМЕР_1 та, оскільки сам договір від 21.05.2018 року не є належно оформленим (відсутнє його нотаріальне посвідчення), то місцевим судом було вірно відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на гараж

При цьому, інші вимоги позовної заяви про зобов'язання: КП ПБТІ «Інвентаризатор» провести державну реєстрацію гаража; виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради провести реєстрацію права власності на нерухоме майно; ГУ Держгеокадастру у Полтавській області присвоїти кадастровий номер зазначеної земельної ділянки на якій розташований гараж НОМЕР_1; Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області провести експертне будівельно-технічне дослідження, є похідними від вимоги про визнання права власності у задоволенні якої відмовлено, а тому є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що розпискою від попереднього власника ОСОБА_4 від 21.05.2018 року, підтверджено право ОСОБА_2 на фактичне володіння капітальним цегляним гаражем НОМЕР_1 з погребом, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки матеріали справи не містять доказів, що на момент укладення договору купівлі продажу та написання розписки від 21.05.2018 року ОСОБА_4 дійсно був власником спірного гаражу.

При цьому, право власності на майно не може бути підтверджене лише показами свідків за відсутності жодного документального визнання відповідного права.

Посилання апелянта у скарзі на положення закону, що регулюють правовідносини в сфері набуття права власності за особою в порядку набувальної давності, не впливають на правильність висновку суду про відсутність підстав для визнання права власності на гараж за ОСОБА_2, оскільки питання набувальної давності може бути досліджене судом лише щодо ОСОБА_4, та не є предметом доказування у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять нових засобів доказування, не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 серпня 2018 року (повний текст виготовлено 30 серпня 2018 року), - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ: Т.О. Кривчун

СУДДІ: Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак