КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/2707/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Мельника Я.С., Сліпченка О.І., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної пенітенціарної служби України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

29 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом, де просив стягнути з Державної пенітенціарної служби України заподіяну позивачу моральну шкоду в сумі 725 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 23 вересня 2005 року до 23 серпня 2015 року він перебував на службі в Державній пенітенціарній службі України.

23 травня 2018 року його було звільнено з роботи через хворобу, а з 02 вересня 2015 року -встановлено II групу інвалідності захворювання,пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Таким чином, ОСОБА_1 набув права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої чинним законодавством щодо її виплати у разі загибелі ( смерті ) або каліцтва працівника міліції.

24 листопада 2015 року відповідачем встановлено розмір одноразової допомоги в сумі 34 875 грн., замість 275 600 грн.

Починаючи з грудня 2015 року, позивач почав звертатись до різних органів влади з метою відстоювання своїх законних прав та інтересів, пов'язаних з виплатою допомоги в належному розмірі, щоразу відчуваючи психічне та моральне перенапруження, яке йому категорично протипоказане, потрапляючи в стресові ситуації, які спричиняли стійкі розлади здоров'я з послідуючим його частковим відновленням лише в умовах стаціонарного лікування.

Крім того, внаслідок відсутності коштів у позивача не було можливості належним чином піклуватися про дружину, в якої погіршився стан здоров'я і вона стала інвалідом другої групи.

Завдану моральну шкоду позивач оцінює у 725 000 грн., що прирівнюється до 500 мінімальних зарплат станом на час подання позовної заяви.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення, місцевий суд зазначив, що позивач не довів наявності причинно-наслідкового зв'язку між завданою позивачу шкодою та діями з боку відповідача, які це спричинили.

Крім того, позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи те, що її розмір не може визначатись за критерієм визначення мінімальної заробітної плати.

Не погоджуючись із ухваленим судом рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, позивач з 23 вересня 2005 року по 23 серпня 2015 рік проходив службу в управлінні Державної пенітенціарної служби України в Черкаській області.

Згідно наказу №143о/свід 03 серпня 2015 року вінбув звільнений зі служби за п. 64 п.п. "б" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ( а.с. 23-25 ).

За результатами визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, згідно довідки серії 10 ААА № 005238, на підставі акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААА №193317 від 05 жовтня 2015 року, 02 вересня 2015 року позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності в 75%.

Згідно довідки до вищезазначеного акта огляду, серія 12 ААА №193317 від 05 жовтня 2015 року, позивачу з 02 вересня 2015 року встановлено другу групу інвалідності з причин захворювання, пов'язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ України ( там же ).

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 травня 2016 року визнано протиправним та скасовано рішення Державної пенітенціарної служби України ( протокол №10-15 від 24 листопада 2015 року ) в частині визначення суми одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 в розмірі 34 875 грн. та зобов'язано Управління Державної пенітенціарної служби України в Черкаській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі загибелі ( смерті ), поранення або інвалідності з урахуванням вимог Закону України «Про внесення змін до ст. 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі ( смерті ) або каліцтва працівника міліції» та постанови Кабінету Міністрів України №850 від 21 жовтня 2015, з урахуванням виплачених сум ( а.с. 23-25 ).

Постановою Київського Апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року постанову Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 травня 2016 року в частині зобов'язання Управління Державної пенітенціарної служби України в Черкаській області нарахувати та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу скасовано та в цій частині прийнято нову постанову про часткове задоволення позову.

Зобов'язано Державну пенітенціарну службу України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі, передбаченому частиною шостою статті 23 Закону України «Про міліцію» №565-XII від 20 грудня 1990 року, у редакції Закону України «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію», щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі ( смерті ) або каліцтва працівника міліції» №208-VIII від 13 лютого 2015 року ( а.с. 38-40 ).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом відповідно до положень ст. 82 ЦПК України.

29 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом, зазначаючи, що починаючи з грудня 2015 року у зв'язку з неотриманням одноразової грошової допомоги у відповідному розмірі, передбаченої чинним законодавством щодо її виплати у разі загибелі ( смерті ) або каліцтва працівника міліції позивач почав звертатись до різних органів влади з метою відстоювання своїх законних прав та інтересів, пов'язаних з виплатою допомоги в належному розмірі, щоразу відчуваючи психічне та моральне перенапруження, яке йому категорично протипоказане, потрапляючи в стресові ситуації, які спричиняли стійкі розлади здоров'я з послідуючим його частковим відновленням лише в умовах стаціонарного лікування.

Крім того, внаслідок відсутності коштів у позивача не було можливості належним чином піклуватися про дружину, в якої погіршився стан здоров'я і вона стала інвалідом другої групи ( а.с. 1-5 ).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено з посиланням на необґрунтованість заявлених вимог ( а.с. 91-94 ).

При апеляційному перегляді оскаржуваного рішення суд другої інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, матеріали справи не містять будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів згідно положень ст.ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження того, що в результаті звернення до різних органів влади з метою відстоювання своїх законних прав та інтересів, пов'язаних з виплатою допомоги в належному розмірі, позивачу спричинено ушкодження здоров'я, він зазнав душевних страждань у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього самого, членів його сім'ї чи близьких родичів, приниження честі та гідності, а також ділової репутації.

Разом з тим, звернення до різних органів влади з метою відстоювання своїх законних прав та інтересів, пов'язаних з виплатою допомоги в належному розмірі є механізмом реалізації його права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та не свідчить, як встановлено судом другої інстанції, про вчинення будь-яких протиправних дій стосовно нього, заподіяння моральної шкоди.

Таким чином, звернення до різних органів влади з метою відстоювання своїх законних прав ( а.с. 13-14, 15, 18, 19, 22, 23-24, 27, 28-31, 38-40 ), у розумінні положень ст. 23 ЦК України, не є правовою підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки, на переконання апеляційного суду, не є порушенням прав та інтересів зазначеної особи на захист яких позивач звернувся до суду.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач вчинив будь-які протиправні дії щодо нього, членів його сім'ї, принизив честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2, матеріали справи не містять і таких не надано апелянтом до суду другої інстанції.

Окрім іншого, надані позивачем докази на підтвердження того, що його жінка - ОСОБА_3 перебувала на лікуванні в Уманській центральній районній лікарні з 04 по 13 січня 2016 року, а він - з 26 лютого по 07 березня 2016 року, з 15 по 25 липня 2016 року також перебував на лікуванні, та те, що ОСОБА_3 30 вересня 2016 року призначено ІІ групу інвалідності ( а.с. 16, 17, 20, 36, 41 ), на переконання апеляційного суду, не можуть бути належним доказом ушкодження його та його жінки здоров'я внаслідок дій відповідача, оскільки, в матеріалах справи відсутні докази у відповідності до ст.ст. 77-80 ЦПК України, на підтвердження причинного зв'язку між ушкодженням його здоров'я і діями відповідача, наявність якого є обов'язковою умовою цивільно-правової відповідальності згідно положень ст. 1167 ЦК України.

Окрім іншого, з точки суду другої інстанції, місцевий суд вірно зазначив, що позивач, обираючи спосіб захисту свого цивільного права, звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої неправомірними рішеннями органу державної влади, визначив відповідача саме Державну пенітенціарну службу України, яка діє від імені держави та виконує покладені на неї державою функції.

Проте, позивач не залучив до участі у справі Державне казначейство України, до повноважень якого належить питання про здійснення оплати за судовим рішенням у справі про стягнення коштів з держави.

Суд же апеляційної інстанції позбавлений можливості залучити зазначену юридичну особу до участі в справі, на захист прав та інтересів якої вважає за необхідне залишити рішення місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

За таких обставин, з точки зору другої інстанції, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 5, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 376 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову за його необґрунтованості.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 15, 16, 170, 1174 ЦК України, ст. 125 Конституції України, ст. 81, 89 ЦПК України, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції.

Інші доводи, апелянта, зокрема, про те, що належним відповідачем в інтересах держави щодо виконання рішень судів про стягнення коштів з держави є відповідний орган державної влади, який є розпорядником тих бюджетних коштів, стягнення яких передбачено судовим рішенням, в даному випадку це Державна пенітенціарна служба України, ним надано докази на підтвердження вчинення протиправних дій з боку відповідача, оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції, а відтак - не є правовою підставою для задоволення як позовних так і апеляційних вимог.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної пенітенціарної служби України про відшкодування моральної шкоди - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Я.С. Мельник

О.І. Сліпченко