ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/5814/18 Головуючий суддя І інстанції Бондаренко В. В.
Провадження № 22-ц/818/1149/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про відшкодування шкоди
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного банку України на ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 29 жовтня 2018 року ухвалену у складі головуючого судді Бондаренко В.В. за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі № 642/5814/18 за позовом ОСОБА_3 до Національного Банку України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

24 жовтня 2018 року ОСОБА_3 звернуся до суду з позовом до Національного Банку України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року по справі було відкрито провадження.

Позивач по справі ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив суд застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлові приміщення 2-го поверху № 88,89 нежитлової прибудови в літ. «А1-3» за адресою: АДРЕСА_1/, що належать державі Україна в особі Національного банку України.

Вказав, що за час провадження у справі зазначене майно може бути продане, передане в заставу або інше і невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. У якості доказів ОСОБА_3 надав витяг з сайту «Прозоро» згідно якого вбачається, що Національний банк України виставив на продаж нежитлові приміщення разом з нежитловою будівлею, розташовані за адресою АДРЕСА_1.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову було задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлові приміщення 2-го поверху № 88,89 нежитлової прибудови в літ. «А1-3» за адресою: АДРЕСА_1, що належать державі Україна в особі Національного банку України.

В апеляційній скарзі Національний банк України просить ухвалу скасувати та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову. Стягнути судові витрати за подачу апеляційної скарги.

Вказав, що ухвала суду незаконна, необґрунтована.Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Арешт майна за своєю юридичною суттю, як вид забезпечення позову застосовується для забезпечення реального виконання рішення чи передбачає заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном.

Зазначив, що судом не було зазначено, в чому саме полягає загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку його задоволення, також не було зазначено зв'язок між накладенням арешту на нежитлове приміщень 2-го поверху № 88,89 нежитлової прибудови в літ. «А1-3», за адресою: АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_1) та предметом позову, зважаючи на те, що предметом позову є стягнення шкоди з Національного банку України.

Вказав, що позивач у своєму клопотанні про забезпечення позову посилається на те, що Національним банком України виставлено на продаж нежитлове приміщень 2-го поверху № 88,89 нежитлової прибудови в літ. «А1-3», за адресою: АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_1), саме тому на думку суду, існує загроза не виконання рішення суду у випадку його задоволення, проте варто зазначити, що вказана будівля не є профільним активом Національного банку України та не використовується у поточній діяльності, обліковується як запаси матеріальних цінностей і призначена для реалізації. Зазначений об'єкт, у зв'язку із реорганізацією структури Національного банку України було виставлено на торги з восени 2016 року. Протягом вересня - грудня 2016 року проведено три тури торгів, але будівля не була реалізована у зв'язку із відсутністю покупців. У випадку, якщо в майбутньому і буде реалізоване дане майно Національного банку України, зобов'язання щодо відшкодування шкоди ОСОБА_3 завданої внаслідок пожежі - не припиняються, тому доводи суду про те, що в подальшому відчуження Відповідачем вказаного майна призведе до ускладнення захисту прав Позивача є - таким, що не відповідає дійсності.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

За правилами п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 150 ЦПК України передбачено види забезпечення позову. Зокрема, пунктом 2 частини 1 статті 152 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується шляхом заборони вчиняти певні дії.

Згідно ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною 1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього кодексу заходів забезпечення позову.

У статті 150 ЦПК України передбачені такі види забезпечення позову:

1. Позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов'язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

2. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

3. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

7. Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обов'язку вчиняти певні дії.

10. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

За ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно із ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених або оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 4 Постанови Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Суд вважав необхідним заяву задовольнити з посиланням на те, що між сторонами дійсно виник спір, вказав на обставини справи, на співмірність виду забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що подальше відчуження відповідачем вказаного майна призведе до ускладнення захисту прав позивача, а невжиття заходів забезпечення може зробити неможливим чи утрудненим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Також суд послався на те, що вказаний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами та не порушує права та інтереси відповідача з приводу користування та володіння вказаним майном.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, пропорційність.

У статті 11 ЦПК України надано визначення пропорційності у цивільному судочинстві, згідно до якого суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Із змісту позовних вимог ОСОБА_3 вбачається, що спір стосується не захисту права власності, а відшкодування майнової та моральної шкоди.

Однак суд не врахував, що позов має не майновий, а грошовий характер, і не оцінив належним чином, що накладення арешту на майно відповідача не відповідає змісту спірних правовідносин і покладає на відповідача надмірний процесуальний тягар, який спричиняє до неможливості продати майно, яке не перебуває у спорі, що є втручанням у господарську діяльність Національного Банку України, і приводить до можливих збитків, які не мають зустрічного забезпечення. Крім того, заявник не надав до суду доказів, що відповідач, буде неспроможний виконати вирогідне рішення суду за заявленими позовними вимогами за рахунок відповідних державних грошових коштів.

Звертаючись з заявою про забезпечення позову позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог. У даному випадку застосоване судом забезпечення позову призвело до непропорційного обмежень прав відповідача.

Оголошення на сайті «Прозоро» про продаж відповідачем нежитлових приміщень, на які було накладено арешт, не свідчить про неможливість виконати рішення суду по суті спору, оскільки вказана нерухомість не є предметом спору, а Національний банк України, як державний орган, має для виконання рішення суду відповідні активи і фінансові можливості.

Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо необхідності забезпечення позову.

З огляду на те, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм процесуального права, доводи скарги висновки суду спростовують, суд апеляційної інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржувану ухвалу, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги Національний банк України сплатив судовий збір у розмірі 1762 грн.00 коп. Оскільки суд апеляційної інстанції приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача, сплачені ним судові витрати підлягають стягненню на його користь з позивача.

Керуючись ст.ст. 268, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст.376,381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу Національного банку України - задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року - скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на користь Національного банку України, ідентифікаційний код 00032106, сплачений судовий збір у розмірі 1762 грн.00 коп. за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2019 року.

Головуючий - В.Б. Яцина.

Судді - П.В. Кісь.

О.М.Хорошевський.