ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2019 року м. Чернівці

справа № 727/12632/18

провадження №22ц/822/109/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г. Д.,

розглянувши за відсутності учасників справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс»», Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці у складі судді Яреми Л.В. від 05 грудня 2018 року,

встановив:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» (далі -ТОВ «Фінансова компанія «Поліс»), Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави.

У поданій заяві представник позивача ОСОБА_2 також просив у порядку забезпечення позову накласти арешт на підвально-нежитлове приміщення, розташоване за адресою м. Чернівці, вул. Б.Хмельницького, 61, яке належить на праві власності відповідачу ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» та яке раніше належало йому. Заява мотивована тим, що спір виник через незаконні дії відповідачів із належним йому нерухомим майном, відповідачі не бажають повертати йому дане майно добровільно, у них є можливість передати право власності на спірне нерухоме майно іншим, пов'язаними із ними особам.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 грудня 2018 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що існують підстави для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне підвально-нежитлове приміщення, оскільки спір виник через незаконні дії відповідачів щодо належного позивачу майна та наявності у них можливості передати право власності на нього іншими, пов'язаними із ними особам.

Вважає, що є необґрунтованим висновок суду щодо визначення вказаного спору як немайнового, враховуючи те, що позивач вказував, що даний спір стосується нерухомого майна, права власності на яке він незаконно був позбавлений відповідачами.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вважає, що заява про вжиття заходів до забезпечення позову не містить мотивів щодо наявності правового зв'язку між заявленими позовними вимогами та заходами до забезпечення позву, а позивач не зазначив у чому саме вбачається неможливість чи утруднення виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що предметом позову є вимоги немайнового характеру.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу - без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем існування реального спору між сторонами та наявності обставин, які можуть утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Суд також прийшов до висновку про безпідставність вимог про накладення арешту на нерухоме майно, вказавши, що даний позов є немайнового характеру.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», ПАТ «ВТБ Банк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що між ВАТ «ВТБ Банк» та ним було укладено Генеральну угоду № 24.001/08-ГУ, за якою банк відкрив позивачу кредитну лінію на строк до 11 січня 2018 року з максимальним загальним розміром заборгованості у розмірі 500000 доларів США.

На виконання даної Генеральної угоди між ним та банком були укладені кредитні договори № 24.001-001/08-СК від 01 січня 2008 року, № 24.001-033/08-СК від 03 липня 2008 року, № 24.014-001/09-СК від 07 липня 2008 року.

В забезпечення виконання за вищевказаними Генеральною угодою та кредитних договорів, між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 24.001-001/08-ДИ01 від 11 січня 2008 року, за умовами якого останній передав в іпотеку належні йому на праві власності нежитлове приміщення, розташоване за адресою АДРЕСА_1 та підвально-нежитлове приміщення, розташоване за адресою АДРЕСА_2

02 грудня 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс»» уклали договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, відповідно до якого первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги заборгованості до боржників за зазначеними договорами.

Позивач вважає, що є підстави для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з частиною 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У пунктах 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз'яснено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

У заяві про забезпечення позову представник позивача просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно.

Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Указаний спосіб забезпечення позову у першу чергу застосовується для забезпечення вимог майнового характеру.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано жодних доказів на обґрунтування необхідності застосування заявленого ним заходів забезпечення позову та не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення його позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що до заяви про забезпечення позову додано витяг з державного реєстру речових прав про наявність певного майна не спростовують висновку суду першої інстанції про те, що заявником не надано доказів на підтвердження того, що існують об'єктивні обставини ускладнення можливого рішення суду про задоволення позову.

Суд першої інстанції також обґрунтовано виходив з того, що заявлений позов стосується вирішення спору немайнового характеру.

У звязку з цим доводи заявника про те, що предметом спору є вимоги майнового характеру, оскільки стосуються нерухомого майна, право власності на яке він незаконно був позбавлений відповідачами, не можуть братися до уваги колегією суддів, виходячи з наступного.

Так, позивач звернувся з позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, без застосування наслідків визнання його недійсності.

Отже, ним заявлена позовна вимога немайнового характеру.

У випадку задоволення позову рішення суду фактично не потребує виконання, а лише вносить зміни в існуючі правовідносини.

Оскільки забезпечення позову вживається з метою того, щоб в майбутньому виконання рішення суду було реальним, колегія суддів вважає, що в даному випадку немає підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно.

Доводи заявника про неповне з'ясування обставин справи щодо предмету та підстав спору є безпідставними, оскільки майно, на яке просить накласти арешт представник позивача, не входить до предмету спору.

Таким чином, вид забезпечення позову, обраний позивачем, не відповідає заявленим позовним вимогам, оскільки його застосування чи не застосування не впливає на виконання можливого рішення суду про задоволення позову. У спірному випадку вирішується лише питання про недійсність правочину, яким є договір про відступлення права вимоги.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність постановленої ухвали суду першої інстанції не впливають.

Отже, ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для її скасування.

На підставі наведеного та керуючись частиною 1 статті 375, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 08 лютого 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк