Ухвала

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 755/32663/14-ц

провадження № 61-44397св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року у складі судді Гончарука В. П. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Шебуєвої В. А., Оніщука М. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (далі - Концерн РРТ) про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та за час затримки виплати належних сум при звільненні, донарахування та виплату одноразових і щомісячних премій, донарахування та виплату вихідної допомоги та перерахунок розміру середньої заробітної плати.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 працював на посаді бухгалтера-ревізора 1 категорії відділу внутрішнього аудиту в Концерні РРТ до 18 листопада 2014 року. Згідно з наказами відповідача від 12 листопада 2014 року № 89/ок та від 18 листопада 2014 року № 512 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників.

Позивач зазначав, що він був членом первинної профспілкової організації Концерну РРТ і відповідно до статті 43 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) міг бути звільнений лише за попередньою згодою профспілкового комітету, проте відповідно до листа Первинної профспілкової організації Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення генеральному директору Концерну РРТ від 11 листопада 2014 року № 89, останнім було відмовлено в наданні згоди на розірвання трудового договору з ним.

Крім цього, відповідачем не виконано вимогу статті 49 КЗпП України. Аргументація відповідача щодо підстав необхідності скорочення працівників є невідповідною. Вказані обставини свідчать про те, що він був звільнений без законної підстави. Крім цього, безпідставно та незаконно була ненарахована та невиплачена одноразова премія з нагоди державного та професійного свята по одному посадовому окладу до Дня незалежності України та Дня працівників радіо, телебачення та зв`язку. Підстав для позбавлення його премії не було. У вересні та жовтні 2014 року йому було зменшено розмір щомісячної премії зі 100 % до 50 %, передбаченої пунктом 5.12 колективного договору, а за вересень та листопад 2014 року взагалі не нарахована та не виплачена. І на такі дії підстав також не було, і це є порушенням колективного договору. Виплачена йому вихідна допомога при звільненні у розмірі 6 658,20 грн є невідповідною, оскільки розрахунок робився без урахування визначеної колективним договором суми премій, що потягло за собою і неправильний розрахунок середньоденної заробітної плати.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконними та скасувати накази про його звільнення; поновити його на роботі; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; визначити розмір середньоденної плати в сумі 475,04 грн; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому невиплачені премії до Дня Незалежності України та Дня працівників радіо, телебачення та зв`язку по 3 881,00 грн; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому ненараховану та невиплачену премію за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності за серпень-листопад 2014 року в сумі 8 238,31 грн; зобов`язати відповідача донарахувати та виплатити вихідну допомогу в розмірі 4 030,20 грн; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати йому сум при звільненні по день фактичного розрахунку та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Суди розглядали цю справу неодноразово.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності штату працівників, позивача було попереджено про наступне вивільнення за два місяці та запропоновано останньому вакантні на підприємстві посади, з можливістю переведення також на іншу роботу на цьому підприємстві, від яких він відмовився, відповідач звернувся до профспілкової організації про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 , при цьому надана відмова профспілки не містить правового обґрунтування.

Останньою ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2015 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив усі обставини справи, дав правильну правову оцінку зібраним доказам й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Останньою ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року було залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції виходив із того, що суди правильно визначились із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, надали оцінку наявним в матеріалах справи доказам, законно та обґрунтовано дійшли висновку про відмову в задоволенні позову. Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

Короткий зміст заяв про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами

31 серпня 2015 року та 22 березня 2017 року ОСОБА_1 подав до суду заяви про перегляд рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2015 року за нововиявленими обставинами, які обґрунтовував тим, що під час розгляду цивільної справи за його позовом, суди першої та апеляційної інстанцій в основу рішень поклали наказ від 12 серпня 2014 року № 378 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення» на підставі якого було вже видано наказ від 12 листопада 2014 року № 89/ок про звільнення ОСОБА_1 та наказ від 18 листопада 2014 року № 512.

У заяві від 31 серпня 2015 року ОСОБА_1 посилався на те, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2015 року, яке в подальшому було скасоване рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 липня 2015 року та ухвалено нове рішення, яким визнано протиправним та скасовано наказ генерального директора Концерну РРТ від 12 серпня 2014 року № 378 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення».

У заяві від 22 березня 2017 року ОСОБА_1 посилався на те, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2015 року, яке набрало законної сили 13 березня 2017 року, визнано протиправним та скасовано наказ генерального директора Концерну РРТ від 12 серпня 2014 року № 378 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення».

Ураховуючи те, що підставою для його звільнення за наказами від 12 листопада 2014 року № 89/ок та від 18 листопада 2014 року № 512 став саме скасований судом наказ генерального директора Концерну РРТ від 12 серпня 2014 року № 378, всі видані в подальшому на його підставі накази повинні бути скасовані, в тому числі і наказ про його звільнення.

Судом першої інстанції об`єднано розгляд заяв ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, що подані позивачем 31 серпня 2015 року та 22 березня 2017 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2015 року задоволено. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2015 року скасовано за нововиявленими обставинами. Позов ОСОБА_1 до Концерну РРТ задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано накази Концерну РРТ від 12 листопада 2014 року № 89/ок та від 18 листопада 2014 року № 512 про звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера-ревізора 1 категорії відділу внутрішнього аудиту з 18 листопада 2014 року за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Поновлено ОСОБА_1 на посаді бухгалтера-ревізора 1 категорії відділу внутрішнього аудиту з 18 листопада 2014 року. Стягнуто з Концерну РРТ на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 18 листопада 2014 року по 26 червня 2018 року в розмірі 219 506,21 грн. Стягнуто з Концерну РРТ на користь Державного бюджету України 2 195,60 грн судового збору. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць за час вимушеного прогулу допущено до негайного виконання.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що зазначені заявником обставини є нововиявленими та є підставою для скасування рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2015 року.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року апеляційну скаргу Концерну РРТ залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну оцінку; рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У вересні 2018 року Концерн РРТ засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року у вищевказаній справі, в якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2015 року за нововиявленими обставинами залишити без задоволення.

Касаційна скарга мотивована тим, що скасування наказу від 12 серпня 2014 року № 378 не є підставою для перегляду рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2015 року за нововиявленими обставинами, оскільки зазначена обставина не існувала на час ухвалення цього судового рішення.

Також заявник звертає увагу на те, що на момент прийняття рішення у даній справі взагалі не існувало тієї обставини, яку позивач та суд вважають нововиявленою, оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року скасовано рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2015 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 15 липня 2015 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Крім того, до касаційної скарги додано клопотання Концерну РРТ про зупинення виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року та постанови Апеляційного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Станом на момент розгляду справи від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу Концерну РРТ.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Концерну РРТ на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції та надано іншим учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Цією ж ухвалою задоволено частково клопотанняКонцерну РРТ про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень. Зупинено виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року в частині стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 18 листопада 2014 року до 26 червня 2018 року в розмірі 219 506,21 грн до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Відмовлено в задоволенні клопотання щодо зупинення виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного у складі Верховного Суду вважає, що справу необхідно передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 21 липня 2008 року працював у Концерні РРТ, був прийнятий на посаду бухгалтера-ревізора 2-ої категорії, а з 01 грудня 2011 року - переведений на посаду бухгалтера-ревізора 1-ої категорії.

Згідно з наказом генерального директора Концерну РРТ Півнюка О. В. від 12 листопада 2014 року № 89/ок позивача звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, на підставі наказу Концерну РРТ від 12 серпня 2014 року № 378 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення».

Наказом від 18 листопада 2014 року № 512 встановлено дату звільнення позивача - 18 листопада 2014 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він був звільнений без законної підстави.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2015 року у справі № 755/32663/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Концерну РРТ про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та за час затримки виплати належних сум при звільненні, донарахування та виплату одноразових і щомісячних премій, донарахування та виплату вихідної допомоги та перерахунок розміру середньої заробітної плати, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

03 серпня 2015 року та 22 березня 2017 року позивачем подано заяви про перегляд рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2015 року за нововиявленими обставинами, які обґрунтовані тим, що під час розгляду цивільної справи за його позовом суд першої інстанції в основу рішення поклав наказ від 12 серпня 2014 № 378 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення», на підставі якого видано наказ про звільнення ОСОБА_1 від 12 листопада 2014 року № 89/ок та наказ від 18 листопада 2014 року № 512.

Дотримання відповідачем вимог закону під час винесення наказу від 12 серпня 2014 року № 378 було перевірено судом під час розгляду справи за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 до Концерну РРТ про визнання протиправним та скасування наказу генерального директора про скорочення штату та чисельності працівників.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2015 року в задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу від 12 серпня 2014 року № 378 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 липня 2015 року скасовано рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2015 року та ухвалено нове рішення, яким визнано протиправним та скасовано наказ генерального директора Концерну РРТ від 12 серпня 2014 року № 378 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року касаційну скаргу Концерну РРТ задоволено частково, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2015 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 15 липня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2015 року визнано протиправним та скасовано наказ генерального директора Концерну РРТ від 12 серпня 2014 року № 378 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення».

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2016 року залишено без змін рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2016 року касаційну скаргу Концерну РРТ задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 березня 2017 року залишено без змін рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2015 року.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 вважав, що всі накази, які прийняті на підставі наказу генерального директора Концерну РРТ від 12 серпня 2014 року № 378, мають бути скасовані, в тому числі і про його звільнення.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, розглядаючи заяви ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2015 року, ухваленого у справі № 755/32663/14-ц, дійшов висновку про те, що обставини щодо порушення відповідачем вимог закону під час винесення наказу від 12 серпня 2014 року № 378, які встановлені рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2015 року, фактично існували на момент розгляду справи та винесення рішення Дніпровським районним судом м. Києва від 26 червня 2015 року, є істотними, та не були і не могли бути відомі заявнику на час розгляду справи, отже, є нововиявленими обставинами.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

При вирішенні питання про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами суд має виходити з визначених частиною другою статті 423 ЦПК України підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться в статтях 424, 426 ЦПК України.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим. Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір, а тому підставою для скасування судового рішення є не всі невідомі на час розгляду справи обставини, а лише ті, які входять до предмета доказування у справі.

Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Аналогічне правове регулювання інституту перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами закріплено у нормах глави № 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) процедура поновлення розгляду справи за нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження для виправлення помилок правосуддя, як така, не суперечить положенням Конвенції за умови відсутності зловживання (пункти 27 - 28 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Правєдная проти Росії» № 69529/01 та пункт 46 рішення від 06 грудня 2005 року у справі «Попов проти Молдови» № 2). Однак при цьому Суд наголошує, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, потрібно тлумачити в світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує принцип верховенства права як частину спільної спадщини держав-учасниць. Одним із аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який, окрім іншого, передбачає, що якщо суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, таке рішення не може бути піддане перегляду (рішення Суду у справі «Брумареску проти Румунії» від 28 жовтня 1999 року). Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Перегляд судового рішення не повинен бути замаскованою апеляційною процедурою, а саме лише існування двох позицій щодо способу вирішення спору не є підставою для повторного судового розгляду. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин (пункти 51-52 рішення Суду у справі «Рябих проти Росії» від 24 червня 2003 року; ухвала Суду щодо прийнятності заяви № 62608/00 «Агротехсервіс проти України»; пункти 42-44 рішення Суду у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2011 року).

Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, вирішуючи питання про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами з аналогічних підстав, у постанові від 03 серпня 2018 року в справі № 19/5009/1481/11 дійшов висновку про те, що хоча рішення про недійсність правочину прийнято після ухвалення рішення, що переглядається, проте сам по собі факт недійсності правочину існував і раніше, а відомо про це стало лише після набрання законної сили рішенням про його недійсність. Таким чином, це нововиявлена обставина, а не новий доказ.

Такі висновки колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду фактично збігаються і висновками судів у цій справі.

Разом з тим, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду також вирішуючи питання про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у постанові від 14 травня 2019 року в справі № 826/14797/15, дійшов протилежного висновку та зазначив про те, що оскільки на момент прийняття судового рішення, про перегляд якого подано заяву, рішення органу влади не було визнано незаконним, то ця обставина є новим доказом, а не нововиявленою обставиною.

Аналогічний правовий висновок підтверджено висновком Касаційного адміністративного суду в постанові від 06 березня 2018 року у справі № 2а-23903/09/1270.

Зазначене свідчить про неоднакове застосування положень про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами в цивільних та адміністративних подібних правовідносинах, зокрема щодо питання, чи є нововиявленою обставиною рішення суду яким юридичний акт ретроактивно позбавлено сили.

З преамбули статті 6 параграфа 1 Конвенції, рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/999 «Совтрансавто-Холдінг проти України», а також рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» вбачається, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути постановлено під сумнів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що вирішення цих правових питань, з урахуванням наведеного правового висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у подібних правовідносинах, викликає необхідність формування єдиної правозастосовної практики, що підлягає вирішенню Великою Палатою Верховного Суду.

Однакове застосування закону забезпечуватиме реалізацію верховенства права, рівність перед законом та правову визначеність у державі. Єдність у практиці застосування одних й тих самих норм права поліпшуватиме громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також сприятиме утвердженню довіри до судової влади в цілому.

Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Згідно з частиною третьою статті 403 ЦПК України та з урахуванням наведеного наявні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2015 року у справі № 755/32663/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та за час затримки виплати належних сум при звільненні, донарахування та виплату одноразових і щомісячних премій, донарахування та виплату вихідної допомоги та перерахунок розміру середньої заробітної плати, за касаційною скаргою Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко