Головуючий у І інстанції Шевченко Т.М.
Провадження №22-ц/824/2938/2019 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Зубленку Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Центр науково - технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» про стягнення грошових коштів за договорами поворотної фінансової допомоги та зустрічним позовом Державного підприємства «Центр науково - технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» до ОСОБА_2, третя особа - Міністерство освіти і науки України, про визнання договорів поворотної фінансової допомоги недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ДП «Центр науково - технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» про стягнення грошових коштів за договорами поворотної фінансової допомоги, який обґрунтовував тим, що в період з березня 2013 року по серпень 2013 року він, перебуваючи на посаді директора ДП «Центр науково - технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України», надавав поворотну фінансову допомогу очолюваному ним підприємству, у зв'язку з відсутністю належного фінансування підприємства.

Грошові кошти надавалися на підставі договорів, укладених між позивачем та відповідачем, з кінцевим терміном повернення 31 грудня 2013 року, а саме:

- Договір № 1 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 20 березня 2013 року на суму 30 000 грн.;

- Договір № 2 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 23 квітня 2013 року на суму 34 000 грн.;

- Договір № 3 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 08 травня 2013 року на суму 20 000 грн.;

- Договір № 4 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 17 травня 2013 року на суму 26 000 грн.;

- Договір № 5 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 06 червня 2013 року на суму 5 000 грн.;

- Договір № 6 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 23 липня 2013 року на суму 60 000 грн.;

- Договір № 7 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 29 серпня 2013 року на суму 65 000 грн.

Загальна сума, яку позивачем було надано відповідачу, складає 240 000 грн. Підтвердженням передачі грошових коштів є відповідні квитанції до прибуткових касових ордерів № 60 від 20.03.2013 року на суму 30 000 грн., № 93 від 24.04.2013 року на суму 24 000 грн., № 100 від 08.05.2013 року на суму 10 000 грн., № 105 від 13 травня 2013 року на суму 20 000 грн., № 114 від 21.05.2013 року на суму 26 000 грн., № 130 від 06.06.2013 року на суму 5 000 грн., № 176 від 23.07.2013 року на суму 60 000 грн. та № 190 від 29.08.2013 року на суму 65 000 грн.

Відповідно до п. 3.1 укладених між сторонами договорів повернення грошових коштів проводиться шляхом видачі грошових коштів позикодавцю з каси позичальника або шляхом перерахування грошових коштів на особовий рахунок позикодавця в установі банку не пізніше 31 грудня 2013 року.

З метою позасудового врегулювання спірних правовідносин позивач звернувся до відповідача з претензією (вимогою) від 10.10.2016 року про повернення грошових коштів, яку відповідач проігнорував.

Відповідно до п. 4.2 договорів в разі порушення строку повернення грошових коштів, позичальник сплачує пеню позикодавцеві в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення до моменту повного погашення своїх зобов'язань, а також сплачує одноразовий штраф в розмірі 10% простроченої суми. Сплата цих сум не звільняє позичальника від погашення основного зобов'язання.

Враховуючи факт невиконання відповідачем своїх обов'язків по поверненню позивачу належних йому грошових коштів, останній і просив суд стягнути з відповідача на свою користь сплачені ним в якості поворотної фінансової допомоги грошові кошти з урахуванням штрафних санкцій, передбачених п. 4.2. договорів, та із застосуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині нарахування на вказані суми 3% річних та індексу інфляції за весь час прострочення.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, штрафні санкції за кожним договором (пеня, штраф), інфляційні втрати, 3% річних та борг становлять, зокрема:

за договором № 1 від 20 березня 2013 року заборгованість 30 000 грн., прострочення 1 023 дні, 2 522 грн. 3% річних, 30 271 грн. 38 коп. пені, 26 117,84 грн. інфляційних втрат та 3 000 грн. штраф;

за договором № 2 від 23 квітня 2013 року заборгованість 34 000 грн., прострочення 1 023 дні, 2 859 грн. 3% річних, 34 262 грн. 69 коп. пені, 29 600 грн. 22 коп. інфляційних втрат та 3 400 грн. штраф;

за договором № 3 від 08 травня 2013 року заборгованість 20 000 грн., прострочення 1 023 дні, 1 682 грн. 3% річних, 20 154 грн. 53 коп. пені, 17 411 грн. 89 коп. інфляційних втрат та 2 000 грн. штраф;

за договором № 4 від 17 травня 2013 року заборгованість 26 000 грн., прострочення 1 023 дні, 2 186 грн. 3% річних, 26 200 грн. 88 коп. пені, 22 635 грн. 45 коп. інфляційних втрат та 2 600 грн. штраф;

за договором № 5 від 06 червня 2013 року заборгованість 5 000 грн., прострочення 1 023 дні, 420 грн. 3% річних, 5 038 грн. 61 коп. пені, 4 352 грн. 97 коп. інфляційних втрат та 500 грн. штраф;

за договором № 6 від 23 липня 2013 року заборгованість 60 000 грн., прострочення 1 023 дні, 5 045 грн. 3% річних, 6 043 грн. 57 коп. пені, 52 235 грн. 68 коп. інфляційних втрат та 6 000 грн. штраф;

за договором № 7 від 29 серпня 2013 року заборгованість 65 000 грн., прострочення 1 023 дні, 5 465 грн. 3% річних, 65 502 грн. 20 коп. пені, 56 588 грн. 65 коп. інфляційних втрат та 6 500 грн. штраф.

Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за договорами поворотної фінансової допомоги складає 735 015 грн. 57 коп., що і просив стягнути на свою користь позивач ОСОБА_2

У січні 2017 року ДП «Центр науково - технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів поворотної фінансової допомоги (а.с.120 т.1), в якому посилався на те, що джерело походження грошових коштів, які використовував ОСОБА_2 для надання поворотної фінансової допомоги, невідоме, оскільки його сукупний дохід за період з 2011 року по липень 2013 року становив 163 920 грн. 52 коп., а тому заробітної плати ОСОБА_2 за вказаний період недостатньо для надання фінансової допомоги у сумі 240 000 грн. Крім того, на думку позивача за зустрічним позовом, вказані договори мають бути визнані судом недійсними, оскільки заступник директора ОСОБА_3, як представник ДП «Центр науково - технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України», не була ознайомлена із текстом договорів при їх підписанні, про що остання надала пояснення, в зв'язку із чим вона не могла розуміти їх зміст та юридичні наслідки, довіреності на укладення зазначених договорів не підписувала, з їх змістом також ознайомлена не була. У внутрішній документації підприємства не виявлена довіреність № 38 від 19.03.2013 року.

Таким чином, представник ДП «Центр науково - технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» вважав, що при укладенні та виконанні оспорюваних договорів відповідачем порушено вимоги ст. 92 ЦК України щодо добросовісної поведінки уповноваженої особи, ст. 203 ЦК України щодо відповідності угоди інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та вимогам ч. 5 ст. 203 ЦК України, так як з його боку правочин не був спрямований на реальне настання тих правових наслідків, що обумовлені ним - повернення суми боргу, оскільки мета, яку переслідував ОСОБА_2, була іншою (отримання доходу від збільшення заборгованості за рахунок штрафних санкцій і заволодіння майном підприємства).

Враховуючи викладене, зазначені правочини мають ознаки фіктивності згідно положень ст. 234 ЦК України, яка передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

За таких підстав, ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» просив визнати недійсними укладені між сторонами по справі договори про надання безвідсоткової поворотної допомоги та застосувати наслідки недійсності вказаних правочинів.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» на користь ОСОБА_2 240 000 грн. заборгованості за договорами № 1 від 20 березня 2013 року, № 2 від 23 квітня 2013 року, № 3 від 08 травня 2013 року, № 4 від 17 травня 2013 року, № 5 від 06 червня 2013 року та № 7 від 23 липня 2013 року про надання безвідсоткової поворотної допомоги, 24 000 грн. пені і 24 000 грн. штрафу за порушення строку повернення грошових коштів, а також 2 880 грн. судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову Державного підприємства «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» до ОСОБА_2, третя особа - Міністерство освіти і науки України, про визнання договорів поворотної фінансової допомоги недійсними - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу в частині вирішення його позову, у якій просив змінити рішення суду в частині відмови у стягненні 3% річних, інфляційних втрат, зменшення розміру пені, стягнувши на його користь зазначені суми в повному розмірі. В іншій частині рішення суду просив залишити без змін. Обгрунтовуючи скаргу, ОСОБА_2 посилався на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, зокрема, суд не врахував, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, і кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Крім того, суд не взяв до уваги, що заходи відповідальності за порушення грошового зобов'язання та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена. Також інфляційні нарахування не вважаються будь-якою відповідальністю, а застосовуються виключно тому, що грошові кошти, що були надані в позику значно знецінились за час прострочення. Крім того, апелянт посилався на те, що зменшення розміру пені майже на 90% є безпідставним та необґрунтованим.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_2, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року в частині стягнення пені та штрафу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові про стягнення пені та штрафу. Розмір судового збору зменшено з 2 880 грн. до 2 400 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_2, рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» про стягнення грошових коштів за договором поворотної фінансової допомоги скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При цьому, висновку щодо скасування рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року в частині залишення без змін рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача 3% річних з урахуванням встановленого індексу інфляції на підставі положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, постанова Верховного Суду від 05 грудня 2018 року не містить.

Виходячи зі змісту постанови Верховного Суду від 05 грудня 2018 року про скасування рішення апеляційного суду від 13 червня 2017 року в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача пені та штрафу, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 лише в частині стягнення з ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» на користь ОСОБА_2 пені, зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми штрафу в розмірі 24 000 грн. позивачем в апеляційному порядку не оскаржується, отже не підлягає перегляду згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» та представник третьої особи - Міністерства освіти і науки України, в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечили та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 та з урахуванням постанови Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що в період часу з березня 2013 року по серпень 2013 року між ОСОБА_2, який працював директором ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України», та даним підприємством в особі заступника директора ОСОБА_3, що діяла на підставі довіреності № 38 від 19 березня 2013 року, були укладені договори про надання безвідсоткової поворотної допомоги на строк до 31 грудня 2013 року: договір № 1 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 20 березня 2013 року у розмірі 30 000 грн., договір № 2 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 23 квітня 2013 року у розмірі 34 000 грн., договір № 3 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 08 травня 2013 року у розмірі 20 000 грн., договір № 4 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 17 травня 2013 року у розмірі 26 000 грн., договір № 5 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 06 червня 2013 року у розмірі 5 000 грн., договір № 6 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 23 липня 2013 року у розмірі 60 000 грн., договір № 7 про надання безвідсоткової поворотної допомоги від 29 серпня 2013 року у розмірі 65 000 грн.

Відповідно до виписок по рахунку ДП «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» кошти у загальному розмірі 240 000 грн. були зараховані на рахунок підприємства.

Також встановлено, що відповідач вищевказані, належні позивачу ОСОБА_2 кошти у визначений у договорах строк не повернув.

Відповідно до п. 4.2 договорів в разі порушення строку повернення грошових коштів, позичальник сплачує пеню позикодавцеві в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення до моменту повного погашення своїх зобов'язань, а також сплачує одноразовий штраф в розмірі 10% простроченої суми. Сплата цих сум не звільняє позичальника від погашення основного зобов'язання.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені та штрафу, які передбачені п. 4.2. укладених між сторонами договорів, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості цих вимог ОСОБА_2, однак повністю з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Частинами першою, другою статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Згідно з пунктом 4.2 договорів у разі порушення строку повернення грошових коштів, позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення до моменту повного погашення своїх зобов'язань, а також сплачує одноразовий штраф в розмірі 10% простроченої суми. Сплата цих сум не звільняє позичальника від погашення основного зобов'язання.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за договорами поворотної фінансової вимоги, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Суд першої інстанції, стягуючи з відповідача на користь позивача як штраф, так і пеню за одне і те саме порушення, на вищенаведені положення закону уваги не звернув, внаслідок чого ухвалив помилкове рішення в цій частині.

Вирішуючи питання про те, що саме підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за порушення умов договорів - штраф чи пеня, апеляційний суд зважає на те, що штраф в розмірі 24 000 грн. вже стягнуто рішенням суду першої інстанції, яке апелянтом в цій частині не оскаржується і не може бути переглянуте згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, тому, зважаючи на заборону подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (ст. 61 Конституції України) та беручи до уваги факт стягнення судом за це порушення штрафу, передбаченого умовами договорів, що свідчить про отримання позивачем неустойки за порушення відповідачем строків виконання грошового зобов'язання, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача по справі крім штрафу ще й пені - відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції рішення в частині стягнення пені ухвалено з порушенням норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в цій частині на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги позивача. Рішення суду в іншій частині підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року в частині стягнення з Державного підприємства «Центр науково-технічної інформації та сприяння інноваційному розвитку України» на користь ОСОБА_2 пені

- скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги ОСОБА_2.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: