Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 2-142/2011

провадження № 61-31864св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - відповідач - ОСОБА_4,

відповідач - позивач - ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 22 червня 2016 року у складі судді Бориславського Ю. Л. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б.,Шеремета Н. О. Шандра М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2008 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 09 жовтня 1993 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який було зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому за актовим записом № 2554. У шлюбі у них народився син - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час перебування в шлюбі ними було придбано майно, яке складається з транспортних засобів - вантажних та легкових автомобілів, а саме:

TOYOTA LAND CRUIZER 4.2, (1998), зелений, № куз. НОМЕР_9, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво НОМЕР_10, видане 04 квітня 2006 року;

VOLKSWAGEN PASSAT 1.8T, (2003), зелений, № дв. НОМЕР_11, № куз. НОМЕР_13, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, свідоцтво НОМЕР_12, видане 23 травня 2007 року;

MERCEDES-BENZ 814D, (1999), червоний, № дв. НОМЕР_21, № куз. НОМЕР_15, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, свідоцтво НОМЕР_14, видане 19 грудня 2007 року;

MERCEDES-BENZ 817, (1999), жовтий, № дв. НОМЕР_16, № шас. НОМЕР_17, державний реєстраційний номер НОМЕР_4, свідоцтво НОМЕР_18, видане 19 квітня 2007 року;

MERCEDES-BENZ 1828, (2001), білий, № дв. НОМЕР_19, № шас. НОМЕР_20, державний реєстраційний номер НОМЕР_5, свідоцтво НОМЕР_22, видане 19 грудня 2007 року;

MAN 18.460, (2003), білий, № шас. НОМЕР_23, державний реєстраційний номер НОМЕР_6, свідоцтво НОМЕР_24, видане 15 квітня 2008 року;

причепи: 1) EVELS MUENSTER DZAF, (1995), жовтий, № шас. НОМЕР_25, державний реєстраційний номер НОМЕР_7, свідоцтво НОМЕР_26, видане 16 травня 2007 року; 2) FLIEGL SDS 350, (2004), червоний, № шас. НОМЕР_27, державний реєстраційний номер НОМЕР_28, свідоцтво НОМЕР_29;

нерухоме майно: трьохкімнатної квартири та критої стоянки для автомобіля за адресою: АДРЕСА_1.

Між сторонами виник спір щодо поділу майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги, просила суд поділити майно, набуте за час шлюбу з відповідачем, виділивши йому транспортні засоби, а на її користь стягнути грошову компенсацію в розмірі 2/3 від загальної вартості (1 117 240,96 грн) транспортних засобів, що становить 744 827,00 грн.

У лютому 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, треті особи; ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 грудня 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 травня 2009 року, шлюб між ним та ОСОБА_4 розірвано. Під час спільного сумісного проживання ними були придбані речі побутового призначення, автомобілі та причепи.

Після неодноразових уточнень позовних вимог, ОСОБА_5 просив суд виділити у його власність транспортні засоби:

MERCEDES-BENZ 1828, (2001), білий, № дв. НОМЕР_19, № шас. НОМЕР_30, державний реєстраційний номер НОМЕР_5, свідоцтво НОМЕР_22, видане 19 грудня 2007 року;

MAN 18.460, (2003), білий, № шас. НОМЕР_23, державний реєстраційний номер НОМЕР_6, свідоцтво НОМЕР_24, видане 15 квітня 2008 року;

Причіп - FLIEGL SDS 350, (2004), червоний, № шас. НОМЕР_27, державний реєстраційний номер НОМЕР_8, свідоцтво НОМЕР_29.

У власність ОСОБА_4 виділити інші транспортні засоби, що є предметом поділу, зокрема:

TOYOTA LAND CRUIZER 4.2, (1998), зелений, № куз. НОМЕР_9, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво НОМЕР_10, видане 04 квітня 2006 року;

VOLKSWAGEN PASSAT 1.8T, (2003), зелений, № дв. НОМЕР_11, № куз. НОМЕР_13, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, свідоцтво НОМЕР_12, видане 23 травня 2007 року;

MERCEDES-BENZ 814D, (1999), червоний, № дв. НОМЕР_21, № куз. НОМЕР_15, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, свідоцтво НОМЕР_14, видане 19 грудня 2007 року;

MERCEDES-BENZ 817, (1999), жовтий, №дв.НОМЕР_16, № шас. НОМЕР_17, державний реєстраційний номер НОМЕР_4, свідоцтво НОМЕР_18, видане 19 квітня 2007 року;

EVELS MUENSTER DZAF, (1995), жовтий, № шас. НОМЕР_25, державний реєстраційний номер НОМЕР_7, свідоцтво НОМЕР_26, видане 16 травня 2007 року;

усе рухоме майно, що є предметом поділу спільної сумісної власності, зазначене в копії акту опису й арешту майна серія № 851705 від 25 грудня 2008 року, також виділити у власність ОСОБА_4

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 22 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 серпня 2017 року, позовну заяву ОСОБА_4 задоволено частково. Здійснено поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 наступним чином:

передано у власність ОСОБА_5 транспортні засоби:

TOYOTA LAND CRUIZER 4.2, 1998 року випуску, зелений, № кузова НОМЕР_9, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво НОМЕР_10, видане 04 квітня 2006 року;

VOLKSWAGEN PASSAT 1.8 T, 2003 року випуску, зелений, № двигуна НОМЕР_11, № кузова НОМЕР_13, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, свідоцтво НОМЕР_31, видане 23 травня 2007 року;

MERCEDES-BENZ 814D, 1999 року випуску, червоний, № двигуна НОМЕР_21, № кузова НОМЕР_15, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, свідоцтво НОМЕР_14, видане 19 грудня 2007 року;

MERCEDES-BENZ 817, 1999 року випуску, жовтий, № двигуна НОМЕР_16, № шасі НОМЕР_17, державний реєстраційний номер НОМЕР_4, свідоцтво НОМЕР_18, видане 19 квітня 2007 року;

MERCEDES-BENZ 1828, 2001 року випуску, білий, № двигуна НОМЕР_19, № шасі НОМЕР_30, державний реєстраційний номер НОМЕР_5, свідоцтво НОМЕР_22, видане 19 грудня 2007 року;

MAN 18.460, 2003 року випуску, білий, № шасі НОМЕР_23, державний реєстраційний номер НОМЕР_6, свідоцтво НОМЕР_24, видане 15 квітня 2008 року;

причіп EVELS MUENSTER DZAF, 1995 року випуску, жовтий, № НОМЕР_32, державний реєстраційний номер НОМЕР_7, свідоцтво НОМЕР_26, видане 16 травня 2007 року;

причіп FLIEGL SDS 350, 2004 року випуску, червоний, № шасі НОМЕР_27, державний реєстраційний номер НОМЕР_8, свідоцтво НОМЕР_29.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію в розмірі 1/2 від загальної вартості майна, набутого в шлюбі, що відповідно становить 558 620,48 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 81,00 грн судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, що підстав для відступлення від рівності часток сторін у праві спільної сумісної власності не встановлено; відповідно до вимог статей 60, 69, 71, 72 СК України за ОСОБА_5 слід визнати право власності на транспортні засобі, а на користь ОСОБА_4 стягнути грошову компенсацію в розмірі 1/2 від загальної вартості цього майна. У задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

У вересні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову з підстав пропуску строку позовної давності, не врахували положень статті 264 ЦК України щодо переривання перебігу строку позовної давності. Зокрема, суди не звернули увагу на ту обставину, що він двічі звертався до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна. Вперше ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 24 грудня 2008 року його позовну заяву до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя було повернуто, оскільки справа не підлягала розгляду за територіальною підсудністю в Залізничному районному суді м. Львова, та вдруге 19 липня 2011 року ухвалою Личаківського районного суду м. Львова - відкрито провадження у справі № 2-3986/11. Таким чином, строк позовної давності переривався, тому відмова у задоволенні зустрічного позову є необґрунтованою. Крім того, суд першої інстанції не надав оцінки його заяві про зменшення розміру позовних вимог від 27 липня 2015 року.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами установлено, що 09 жовтня 1993 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому було зареєстровано шлюб за актовим записом № 2554, що стверджується свідоцтвом про одруження (а. с. 6 т. 1).

Під час перебування сторін у шлюбі у них народився син - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 7 т. 1).

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 грудня 2008 року шлюб між сторонами розірвано, про що 14 грудня 2010 року видано відповідне свідоцтво (а. с. 99 т. 2, а. с. 196 т. 3).

Також судами встановлено, що сторонами в період перебування в шлюбі були придбані наступні транспортні засоби:

TOYOTA LAND CRUIZER 4.2, (1998), зелений, № куз. НОМЕР_9, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво НОМЕР_10, видане 04 квітня 2006 року;

VOLKSWAGEN PASSAT 1.8T, (2003), зелений, № дв. НОМЕР_11, № куз. НОМЕР_13, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, свідоцтво НОМЕР_12, видане 23 травня 2007 року;

MERCEDES-BENZ 814D, (1999), червоний, № дв. НОМЕР_21, № куз. НОМЕР_15, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, свідоцтво НОМЕР_14, видане 19 грудня 2007 року;

MERCEDES-BENZ 817, (1999), жовтий, № дв. НОМЕР_16, № шас. НОМЕР_17, державний реєстраційний номер НОМЕР_4, свідоцтво НОМЕР_18, видане 19 квітня 2007 року;

MERCEDES-BENZ 1828, (2001), білий, № дв. НОМЕР_19, № шас. НОМЕР_30, державний реєстраційний номер НОМЕР_5, свідоцтво НОМЕР_22, видане 19 грудня 2007 року;

MAN 18.460, (2003), білий, № шас. НОМЕР_23, державний реєстраційний номер НОМЕР_6, свідоцтво НОМЕР_24, видане 15 квітня 2008 року;

причепи: EVELS MUENSTER DZAF, (1995), жовтий, № шас. НОМЕР_25, державний реєстраційний номер НОМЕР_7, свідоцтво НОМЕР_26, видане 16 травня 2007 року; FLIEGL SDS 350, (2004), червоний, № шас. НОМЕР_27, державний реєстраційний номер НОМЕР_8, свідоцтво НОМЕР_29.

Згоди щодо поділу зазначеного майна сторонами не досягнуто.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у справі доказам, та врахувавши, що син подружжя проживає із ОСОБА_4, а ОСОБА_5 бере участь в утриманні сина та сплачує аліменти, що підтверджується платіжними квитанціями, суди дійшли обґрунтовано висновку про відсутність підстав для відступлення від засад рівності часток та визнання за позивачем права на компенсацію вартості 2/3 частини спірного майна подружжя.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Відповідно до висновків експертного автотоварознавчого дослідження № № 57/08, 58/08, 59/08, 60/08, 61/08, 62/08, 63/08, 64/08 від 14 серпня 2009 року вартість транспортних засобів становить - 1 117 240,96 грн (а. с. 63-103 т. 3).

Відповідачем за первісним позовом вказана оцінка не заперечувалася.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, посилаючись на наведені норми матеріального та, надавши відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року оцінку даним сторонами доказам, дійшов правильного висновку, що транспортні засоби є спільною сумісною власністю подружжя, та визнав право власності на транспортні засоби та прічипи за ОСОБА_10, присудивши ОСОБА_4 грошову компенсацію замість 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на це майно.

Щодо відмови у задоволенні зустрічного позову слід зазначити наступне.

Відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 звернулася до суду з цим позовом у травні 2008 року. ОСОБА_5 також звертався до Залізничного районного суду м. Харкова у грудні 2008 року з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, проте його позовну заяву було повернуто, оскільки справа не підлягала розгляду за територіальною підсудністю в Залізничному районному суді м. Львова. У липні 2011 року ОСОБА_5 вдруге звернувся з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2011 року його позовну заяву залишено без розгляду у зв'язку з неявкою позивача (а. с. 205-211, т. 3)

Крім того, з часу відкриття провадження у цій справі за позовом ОСОБА_4 відповідач неодноразово був особисто присутнім у судових засіданнях та був обізнаний про наявність права на позов, проте із зустрічним позовом звернувся лише у лютому 2014 року.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

07 жовтня 2014 року представником ОСОБА_4 подану заяву про застосування строку позовної давності до зустрічних позовних вимог (а. с. 201 т. 3).

Таким чином, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди обґрунтовано виходили з того, що позивач за зустрічним позовом пропустив строк позовної давності та не просив його поновити.

Доводи касаційної скарги про переривання строку позовної давності є безпідставними, оскільки відповідно до частини першої статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 22 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська С. П. Штелик