Провадження № 22-ц/801/2439/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 рокуСправа № 127/24301/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Сопруна В.В.

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу № 127/24301/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі Ліквідаційної комісії УМВС України у Вінницькій області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2019 року про закриття провадження у справі, постановлену у складі судді Федчишена С.А.,

встановив:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі Ліквідаційної комісії УМВС України у Вінницькій області, який обґрунтовував тим, що з 30 листопада 1992 року по 13 червня 2007 року перебував на службі в органах внутрішніх справ України. В період з 05 грудня 2005 року по день звільнення зі служби відповідачем йому не виплачувалася частина грошового забезпечення надбавка за роботу в умовах режимних обмежень. 20 березня 2019 року Вінницьким окружним адміністративним судом було видано виконавчий лист №02/74/15-а на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року про зобов`язання Ліквідаційної комісії УМВС України у Вінницькій області провести розрахунок та виплатити ОСОБА_1 невиплачену надбавку за роботу в у мовах режимних обмежень за період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року в розмірі 15% від його посадового окладу з урахуванням індексу інфляції та грошової допомоги при звільненні з урахуванням відповідної надбавки; видати довідку про додаткові види грошового забезпечення за 2005-2007 роки з урахуванням 15% надбавки від його посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень у період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року. Проте відповідач до цього часу не виконує рішення Вінницького окружного адміністративного суду. Отже, з вини відповідача позивач протягом 2005-2007 років не отримував в належному розмірі своє грошове забезпечення під час служби в органах внутрішніх справ, не був проведений такий розрахунок і в день звільнення, а тому відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України з відповідача підлягає стягненню на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи порушення відповідача щодо невиплати належної суми заробітної плати (надбавки за роботу в умовах режимних обмежень), починаючи з 2005 року та недоплату у зв`язку з цим частини пенсії протягом 2007-2019 років, що призвело до погіршення його здоров`я, вважає, що є підстави для відшкодування йому моральної шкоди.

З урахуванням наведеного просив стягнути з Ліквідаційної комісії Управління МВС України у Вінницькій області на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення та моральну шкоду у розмірі 100000 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2019 року провадження у справі закрито.

Суд першої інстанції виходив з того, що спір про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з органів внутрішніх справ з посади оперуповноваженого відділення боротьби зі злочинністю в кредитно-фінансовій та банківській системі, сфері зовнішньоекономічної діяльності ВДСБЕЗ УМВС України у Вінницькій області, а також похідна вимога про стягнення моральної шкоди, завданої невиплатою надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, є публічно-правовим спором, який повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження її розгляду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що висновок суду першої інстанції про підвідомчість цього спору адміністративному суду є помилковим, оскільки публічну службу він припинив ще 13 червня 2007 року, а на день звернення до суду з позовом він на такій службі не перебуває. Зазначав, що до спорів, що виникають у відносинах з публічної служби не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ і організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування: в) працівників бюджетних установ та ін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач - Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі Ліквідаційної комісії УМВС України у Вінницькій області проти апеляційної скарги заперечив, просив у її задоволенні відмовити, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 11 грудня 2019 року до апеляційного суду надійшла заява позивача про розгляд справи у його відсутність, апеляційну скаргу підтримав.

Представник Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі Ліквідаційної комісії УМВС України у Вінницькій області, повноважний відповідно до норм ЦПК України представляти інтереси відповідача у суді апеляційної інстанції, у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Статтею 263 ЦПК України встановлені вимоги щодо судового рішення.

Відповідно до цієї норми судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже дотримання норм матеріального та процесуального права є одним із обов`язків суду під час здійснення правосуддя у конкретній справі.

По справі встановлено, що з листопада 1992 року ОСОБА_1 перебував на службі в органах внутрішніх справ України.

13 червня 2007 року позивач був звільнений у відставку з посади оперуповноваженого відділення боротьби із злочинністю в кредитно-фінансовій та банківській системах, сфері зовнішньоекономічної діяльності відділу державної служби боротьби з економічною злочинністю УМВС у Вінницькій області.

Предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також відшкодування моральної шкоди, завданої невиплатою сум заробітної плати (надбавки за роботу в умовах режимних обмежень) в період проходження служби, та неврахування цих сум до розрахунку пенсійного забезпечення.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їхні права і обов`язки регулюється Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

За змістом ст.ст. 1, 20 вказаного Закону міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань. Працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади.

Відповідно до ст. 18 Закону порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114.

Згідно з ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Оскільки служба в органах внутрішніх справ належить до публічної служби, а позивач заявив вимоги, пов`язані із її проходження та звільненням: а саме стягнення моральної шкоди завданої невиплатою сум заробітної плати (надбавки за роботу в умовах режимних обмежень) в період проходження служби, та неврахування цих сум до розрахунку пенсійного забезпечення, також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що цей спір належить до публічно-правових і його слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Зокрема, застосовність норм ст. 116,117 КЗпП до правовідносин пов`язаних з відповідальністю за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового чи начальницького складу органів внутрішніх справ за аналогією закону в адміністративних справах неодноразово підтверджувалась у правових висновках Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, зокрема у постановах від 18 грудня 2019 року, справа №П/811/371/16, від 26 листопада 2019 року, справа №806/2176/17.

Та обставина, що ОСОБА_1 звільнений з рядів органів внутрішніх справ у 2007 році, не виключає публічно-правовий характер спору та підвідомчість цієї справи адміністративному суду на день звернення позивача з таким позовом, оскільки спір пов`язаний з проходженням і звільненням з публічної служби на час виникнення цих правовідносин.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції з дотриманням норм процесуального права дійшов обґрунтованого висновку по наявність підстав для закриття провадження у справі.

Доводи апеляційної скарги таких висновків суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування ухвали суду першої інстанції відсутні.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2019 року.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

В.В. Сопрун