Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 435/10385/12-ц

провадження № 61-10334св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області в складі суддів: Грищенка Н. М., Братіщевої Л. А., Михайлів Л. В., від 14 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 20 серпня 2004 року по 08 червня 2012 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними набуто квартиру АДРЕСА_1, автомобіль марки «ВАЗ-11113», державний номерний знак НОМЕР_1, автомобіль марки «FAW CA6371», державний номерний знак НОМЕР_2.

Посилаючись на те, що між ними відсутня згода щодо поділу вказаного майна, просила визнати указане майно спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 його частину.

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного сумісного майна подружжя.

В обґрунтування вимог зустрічного позову зазначав, що автомобіль марки «FAW CA6371, державний номерний знак НОМЕР_2, було придбано ним у кредит після припинення між сторонами в червні 2011 року шлюбних відносин, спірна квартира придбана ним у занедбаному стані після продажу належної йому іншої квартири, він вклав в її ремонт значні грошові кошти, тому вказане майно є його особистою приватною власністю. Автомобіль марки «ВАЗ-11113», державний номерний знак НОМЕР_1, та речі домашнього вжитку на загальну суму 29 658 грн набуті за час шлюбу, тому просив поділити це майно та виділити йому в натурі вказаний автомобіль, меблі для кімнати марки «Вікторія-Нова», диван-малютку, всього на суму 18 810 грн, а ОСОБА_1 - телевізор марки «Самсунг», холодильник марки «Індезит», комп'ютер з монітором, пилосос, бойлер, музичний центр марки «Соні», домашній кінотеатр, швейну машину марки «Зінгер», меблі для ванної кімнати марки «Мойдодир» та пральну машину марки «ЕЛДЖІ», всього на суму 27 875 грн, стягнути з ОСОБА_1 на його користь різницю вартості виділених у натурі речей у розмірі 4 532 грн 50 коп., її частку витрат на утримання автомобіля марки «ВАЗ- 11113», державний номерний знак НОМЕР_1, у розмірі 2 980 грн, зобов'язати ОСОБА_1 повернути йому декоративну витяжку нержавіючу марки «САХРІ».

Справа неодноразово розглядалася судами різних інстанцій.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі судді Попова В. В. від 05 червня 2015 року ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, автомобіль марки «ВАЗ-11113», державний номерний знак НОМЕР_1 та автомобіль марки «FAW СА6371», державний номерний знак НОМЕР_2, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, загальною площею 62,0 кв. м, житловою площею 45,4 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; на Ѕ частину автомобіля марки «ВАЗ-11113», державний номерний знак НОМЕР_1 та на Ѕ частину автомобіля марки «FAW СА6371», державний номерний знак НОМЕР_2.

У решті позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 червня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину зазначеної квартири та в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 - скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано 74/100 частини квартири АДРЕСА_1 (загальною площею 62,0 кв. м, житловою площею 45,4 кв. м) особистою приватною власністю ОСОБА_2

Визнано 26/100 частини даної квартири спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 13/100 частини квартири, за ОСОБА_2 87/100 частин квартири.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року в частині вирішення первісного позову про поділ квартири АДРЕСА_1 та зустрічного позову про визнання цієї квартири особистою приватною власністю скасовано, справу передано в цій частині на новий апеляційній розгляд.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2016 року рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 червня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частини вказаної квартири, та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з визначенням частки у цьому майні, відповідно до розміру внеску, особистою приватною власністю ОСОБА_2 - скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 74/100 частини квартири АДРЕСА_1 (загальною площею 62,0 кв. м, житловою площею 45,4 кв. м).

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26/100 частини квартири АДРЕСА_1 (загальною площею 62,0 кв. м, житловою площею 45,4 кв. м).

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 13/100 частини квартири АДРЕСА_1 (загальною площею 62 кв. м, житловою площею 45,4 кв. м).

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 87/100 частини квартири АДРЕСА_1 (загальною площею 62,0 кв. м, житловою площею 45,4 кв. м).

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що особистий внесок ОСОБА_2 на придбання у шлюбі спірної квартири АДРЕСА_5, за його особисті кошти становить 74 % від загальної вартості придбаної квартири, у зв'язку із чим 74/100 частини квартири є особистою власністю останнього, а решта 26/100 частин квартири підлягають поділу між колишнім подружжям порівну.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, дійшов помилкових висновків у даній справі, необ'єктивно і упереджено вирішив спір. Спільне придбання спірної квартири колишнім подружжям підтверджено положеннями договору купівлі-продажу, який було укладено ОСОБА_2 як покупцем, а саме пунктом 4.4 указаного договору, згідно якого покупець (ОСОБА_2.) свідчить, що на момент купівлі квартири одружений і купує нерухомість в спільну сумісну власність подружжя з письмової згоди дружини - ОСОБА_1 Указані положення договору не змінювались та не визнавались недійсними, однак залишені поза увагою суду апеляційної інстанції. На думку скаржника суд апеляційної інстанції, визнаючи за ОСОБА_2 право власності на 87/100 частин спірної квартири, вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_2, який просив визнати квартиру його особистою власністю. Апеляційний суд залишив поза увагою висновки, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року у даній справі.

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи в частині спірної квартири судом апеляційної інстанції встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного сумісного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2016 року призначено до судового розгляду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року дану справу направлено на новий апеляційний розгляд в частині вирішення первісного позову про поділ квартири АДРЕСА_1 та зустрічного позову про визнання цієї квартири особистою приватною власністю.

Відповідно до частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 2004 року по 08 червня 2012 року.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі свідоцтва про право власності від 26 грудня 1995 року, виданого згідно розпорядження органу приватизації шахти «Батьківщина» ВО Кривбасруда від 19 грудня 1995 року № 588, ОСОБА_2 на праві приватної власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_6.

19 квітня 2005 року ОСОБА_2 продав однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 за 14 388 грн.

Цього ж дня, 19 квітня 2005 року ОСОБА_2 придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 за 19 448 грн.

29 грудня 2011 року ОСОБА_2 продав двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 за 63 524 грн.

Цього ж дня була придбана спірна трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 за 46 243 грн, яку сторони просять суд розподілити, як спільне майно.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Сама по собі наявність у одного з подружжя коштів до укладення шлюбу з іншим із подружжя не може бути беззаперечним підтвердження того, що спірна квартира була придбана одним із подружжя особисто за ці кошти без надання відповідних доказів.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 522/24628/16-ц (касаційне провадження № 61-3920св18).

Частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ЦК України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у статтях 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Як установлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_2 придбано спірну квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 29 грудня 2011 року.

Відповідно до п. 4.4 договору купівлі-продажу від 29 грудня 2011 року покупець (ОСОБА_2.) свідчить, що на момент купівлі квартири одружений і купує нерухомість у спільну сумісну власність подружжя з письмової згоди дружини ОСОБА_1

Указана умова цього договору купівлі-продажу погоджена сторонами, зокрема ОСОБА_2, була чинною на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Розглядаючи справу в частині вимог сторін про поділ спірної квартири, суд першої інстанції указав на відсутність будь-якої домовленості між сторонами або наявності між ними шлюбного договору про інший розмір часток у спільній сумісній власності, зокрема щодо указаної квартири, або інших обставин, що мають істотне значення, на підставі яких суд має відступити від рівності часток у зазначеному майні, або визнати право власності на це майно за однією із сторін.

Відповідно до положень статті 303 ЦПК України в редакції чинній на час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Сторонами не подавались до суду апеляційної інстанції будь-які нові докази в даній справі, які безпосередньо стосуються встановлення колишнім подружжям частин власності кожного з них у спільному майні, також не заявлялись клопотання про дослідження доказів, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено.

Апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції, в частині, яка розглядається, та ухвалив у цій частині протилежне за змістом рішення про у порушення положень статті 303 ЦПК України в редакції чинній на час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції на підставі тих же доказів, що й суд першої інстанції, не зазначивши достатніх мотивів, за якими він вважав неправильними висновки суду першої інстанції.

Дослідивши обставини справи в частині вимог сторін щодо поділу спірної квартири, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, встановивши, що спірна квартира придбавалась колишнім подружжям в період зареєстрованого шлюбу спільно, що зазначено безпосередньо у договорі купівлі-продажу квартири, суд першої інстанції в указаній частині дійшов обґрунтованого висновку про поділ квартири АДРЕСА_1 між колишнім подружжям у рівних частинах.

Суд першої інстанції в частині, яка переглядається, урахував вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дослідив обставини справи у відповідності із такими вимогами і надав відповідну правову оцінку доводам учасників справи.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно вимог статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи те, що апеляційний суд в частині, яка переглядається, скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення апеляційного суду в указаній частині та залишає в цій частині в силі рішення суду першої інстанції на підставі статті 413 ЦПК України.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 413, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2016 року скасувати в частині вирішення вимог позову та зустрічного позову щодо квартири АДРЕСА_1, рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 червня 2015 року в указаній частині залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик