Провадження №2/428/1128/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019р. Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Юзефовича І.О.

при секретарі Продченко О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування жилим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з цивільним позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування жилим приміщенням, мотивуючи вимоги тим, що позивач є власником жилого приміщення - квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2, який не мешкає в ній за місцем своєї реєстрації. В добровільному порядку відповідач з реєстраційного обліку не знімається, у звязку з чим позивач звернулася з даним позовом до суду і просить суд позбавити ОСОБА_2 права користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги визнав. Однак, ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01.04.2019р. відмовлено у прийнятті визнання ОСОБА_2 позову.

У звязку з неявкою у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи , суд вважає , що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова (вул. Дзержинського)АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло №351, виданого 02.03.1998р. Відділом приватизації житла УЖКГ міськвиконкому згідно з розпорядженням (наказом) від 23.02.1998р. №368. Зазначене право власності зареєстровано у Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецька Луганської області у реєстровій книзі за №551 від 11.03.1998р..

Суд враховує, що відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири, розташованої за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова (вул. Дзержинського)АДРЕСА_2, права користування якої позивач просить позбавити відповідача.

Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014р. №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Таким чином, позбавлення відповідача ОСОБА_2 права користування жилим приміщенням, а саме квартирою №4 будинку №41 по вулиці Вілєсова (вул. Дзержинського) у м. Сєвєродонецьку Луганської області з метою усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, яка належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності (оскільки матеріали справи не містять інших відомостей щодо належності сторонам часток), призведе до обмеження права останнього у користуванні своєю співвласністю, що суперечить вимогам ст. 317 ЦК України та ст. 319 ЦК України, яка гарантує кожному власнику право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, що також включає і право бути зареєстрованим за місцезнаходженням житлового приміщення, яке особі належить на праві приватної власності, незалежно від фактичного проживання або не проживання такого співвласника у житловому приміщенні.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування жилим приміщенням.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, відповідачем не було заявлено судових витрат до відшкодування. Таким чином, судові витрати, які підлягають розподілу у цій справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 15, 43-44, 47-49, 247, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України , суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (20.04.1956р.н., і.н. НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт громадянина України серія ЕК №656732) до ОСОБА_2 (23.09.1985р.н., і.н. НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт громадянина України серія ЕН 003403) про позбавлення права користування жилим приміщенням.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Луганського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя І. О. Юзефович