Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 759/7129/17
Номер провадження 22-ц/824/1754/2019
Головуючий у суді першої інстанції Т.О. Величко
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
23 січня 2019 року місто Київ

Номер справи 759/7129/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 серпня 2018 рокуухвалене у складі судді Величко Т.О. в приміщенні Святошинського районного суду міста Києва від 02 серпня 2018 рокуо 12 год. 27 хв., відомості про дату складення повного рішення відсутні, -

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку. В обґрунтування зазначив, що з 12.11.2010 року він вселився у кімнату НОМЕР_1 гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ордеру виданого згідно рішення дирекції та профспілкового комітету КП «Київтрактородеталь» та зареєстрував своє місце проживання за даною адресою у визначеному законом порядку. Нещодавно йому стало відомо, що у спірній кімнаті з 17.10.2006 року зареєстровано ще одну особу - ОСОБА_4, який ніколи не проживав у гуртожитку, його місце проживання невідоме, а тому просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі ст. 72 ЖК України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 серпня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, ненадання оцінки доказам, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що отримавши ордер на вселення у спірну кімнату ОСОБА_5 таке своє право не використав, у гуртожиток не вселявся, не проживав у ньому та не був зареєстрованим, а зареєстрував свого сина ОСОБА_4 у спірній кімнаті гуртожитку. ОСОБА_4 не проживає в зазначеній кімнаті понад шість місяців без поважних причин, а тому втратив право користування нею. Суд першої інстанції дійшов помилково висновку про відсутність у нього права на спірну житлову кімнату, чим порушив його право на судовий захист та право на житло.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав з наведених доводів та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_5 про час та дату розгляду справи повідомлялися у відповідності до вимог закону, зокрема, у порядку ч.1 ст. 128 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_4 своїм правом на подачу відзиву не скористався, подав до суду заяву із довідкою про зняття з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1.

Треті особи КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація у судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу треті особи не скористалися. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від третіх осіб не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності вказаних осіб з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Їхня неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим, оскільки він не відповідає встановленим у справі обставинам, зібраним по справі доказам з огляду на таке.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК України.

Відповідно до положень частини другої статті 128 ЖК Українижила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

В статті 129 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до пункту 1 розділу 2 Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84, вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена у додатку до Положення, виданого відповідно до статті 129 ЖК Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку.

Отже, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення.

Таким чином, житлове законодавство України пов'язує виникнення права на користування жилим приміщенням в гуртожитках виключно з отриманням ордеру.

Так, відповідно до статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв'язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК України, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УPCP), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Як вбачається із матеріалів справи, згідно спільного рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету від 04.07.2006 року ОСОБА_5 видано ордер на зайняття житлової площі у гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У жовтні 2010 року у гуртожитку було зареєстровано сина ОСОБА_5 - ОСОБА_4

Також із матеріалів справи вбачається, що рішенням дирекції та профспілкового комітету КП «Київтрактородеталь» «Про надання житлової площі працівникам підприємства» оформленим протоколом від 08.06.2010 № 8 надано право працівнику ОСОБА_3 на вселення в кімнату НОМЕР_2 у гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, про що видано відповідний ордер.

За результатами огляду кімнати НОМЕР_2 у гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 було складено 20.05.2010 року акт обстеження житлової кімнати в гуртожитку.

Відповідно до зазначеного акту було встановлено, що на час відвідування у спірній кімнаті були відкриті двері (відсутній замок), в кімнаті порожньо, ознак проживання в ній ОСОБА_5 чи членів його родини не виявлено. Зі слів мешканців гуртожитку, які проживають по сусідству ОСОБА_5 у вказаній кімнаті не проживає і не вселявся у кімнату взагалі.

З наведеного вбачається, що отримавши ордер на вселення до кімнати НОМЕР_2 гуртожитку ОСОБА_5 своїм правом на вселення протягом строку визначеного законом не скористався, ні він, ні члени його родини у спірній кімнаті гуртожитку не проживали, на підставі чого право на вселення до спірної кімнати було надано ОСОБА_3, який отримавши ордер одразу вселився до гуртожитку.

Проживання позивача у кімнаті НОМЕР_2 гуртожитку №2 за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, квитанціями про сплату житлово - комунальних послуг.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених письмових доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи суд першої інстанції не встановив належним чином при вирішенні справи та помилково вважав недоведеним наявність у позивача права на пред'явлення вимог щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною кімнатою у гуртожитку.

Разом з тим, вимога про зняття особи з реєстраційного обліку не може бути задоволена судом, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виконується компетентними органами саме шляхом зняття такої особи з реєстрації.

Крім того, до суду апеляційної інстанції відповідач подав довідку видану відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА в м. Києві від 08.01.2019 року про зняття з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, гуртожиток. Таким чином, на час ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції, відповідач не зареєстрований за адресою спірної кімнати, він добровільно знявся з реєстраційного обліку, але позивач, на пропозицію суду, не відмовився від позову, а тому суд ухвалює судове рішення по суті спору.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд у своєму рішенні не навів достатні мотиви на підставі яких дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 серпня 2018 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування кімнатою НОМЕР_2 у гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 07 лютого 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна