Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 757/15569/14-ц

провадження № 61-28749св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Асатрян Олени Вікторівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2016 року у складі судді Матійчук Г. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Левенця Б. Б., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, надалі уточненим, до ОСОБА_2 про стягнення суми основного боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 3 334 275,03 грн та три відсотки річних у розмірі 207 897,45 грн.

Позов мотивовано тим, що 22 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Фінексбанк» (далі - ВАТ «Фінексбанк», банк) та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кошти у розмірі 1 750 000 грн. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір від 22 серпня 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить йому на праві власності. 29 жовтня 2009 року між банком та ОСОБА_3 укладений договір поруки, згідно з умовами якого ОСОБА_3 поручився відповідати перед банком за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором. 01 грудня 2009 року ОСОБА_3 погасив заборгованість ОСОБА_2 перед банком у розмірі 1 300 729,88 грн і до нього перейшли всі права кредитора за договором. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2012 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_3 та звернуто стягнення на предмет іпотеки. Упродовж 2008-2009 років позивач також погасив частину боргу відповідача перед банком.

Посилаючись на вказані обставини, просив стягнути спірні кошти з ОСОБА_2 як з його боржника.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 922 050,87 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач виконав грошове зобов`язання за ОСОБА_2 , а тому він має право зворотної вимоги про стягнення з відповідача на його користь грошових коштів, яке виникло з моменту сплати боргу у повному обсязі. Відмовляючи в частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не застосовуються до стягнення коштів у порядку регресу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з тим, що на відповідачеві лежить обов`язок як на боржнику повернути спірні кошти позивачеві, до якого перейшло право кредитора.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_2 - адвокат Асатрян О. В. звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги, що позивач не втратив квартиру внаслідок звернення стягнення на неї, а навпаки заробив на ній гроші, оскільки квартира була декілька разів продана. ОСОБА_1 запропонував ОСОБА_2 взяти кредит на його ім`я та зобов`язався погашати його своїми коштами, так як банк відмовив позивачу в оформленні кредиту, оскільки останній не мав офіційного працевлаштування, отримані кредитні кошти він біля каси віддав позивачу. Спочатку ОСОБА_1 погашав кредит, а далі припинив повернення кредиту, тому банк почав вимагати повернення грошей від ОСОБА_2 як позичальника. Впродовж 2007-2009 років ОСОБА_2 також здійснював погашення кредиту. У зв`язку з фінансовою кризою не зміг продовжувати виконання зобов`язання. Тому ОСОБА_2 домовився з ОСОБА_3 , який з банком уклав договір поруки та як поручитель достроково погасив заборгованість за кредитним договором. Надалі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 звернуто стягнення на квартиру, яка була предметом іпотеки, та за відсутності покупців квартира перейшла у власність стягувача ОСОБА_3 , про що останньому видано свідоцтво про право власності від 18 грудня 2012 року. Проте ОСОБА_1 оформив право власності на цю ж саму квартиру (реконструйовану), але в будинку АДРЕСА_1, як було зазначено у договорі іпотеки, незважаючи на те, що це одна і та ж квартира, уклав договір позики та договір іпотеки з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика», а надалі 15 листопада 2013 року продав цю квартиру ОСОБА_4 . На теперішній час у провадженні відділу розслідування злочинів у сфері службової діяльності Управління Головного управління МВС України в м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження за фактом зловживання службовим становищем державним реєстратором реєстраційної служби ОСОБА_5. та фактом шахрайського заволодіння ОСОБА_1 кредитом під спірну квартиру за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтями 190, 364 Кримінального кодексу України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі та зупинено виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2016 року до закінчення касаційного розгляду.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що 22 серпня 2007 року між ВАТ «Фінексбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № К/133-0000, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 1 750 000 грн.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язання за кредитним договором, 22 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передав у іпотеку банку п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності.

29 жовтня 2009 року між банком та ОСОБА_3 укладений договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 виступає поручителем за виконання ОСОБА_2 взятого на себе зобов`язання за кредитним договором (т. 1, а. с. 20).

01 грудня 2009 року, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов`язання за кредитним договором, ОСОБА_3 погасив його заборгованість у розмірі 1 300 729, 88 грн.

01 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Фінексбанк» укладений договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 22 серпня 2007 року (а.с. 34).

Відповідно до пункту 2.1 цього договору визначено, що право вимоги, що відступається за договором, є право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання чи неналежного виконання умов кредитного договору.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 , у рахунок погашення боргових зобов`язань на суму 1 472 139,60 грн (т. 1, а. с. 22).

Відповідно до постанови старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 18 грудня 2012 року іпотечне майно передано у власність ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 31-33), який на підставі договору купівлі-продажу відчужив зазначене майно ОСОБА_6 .

Крім того, судами встановлено, що відповідно до наявних у матеріалах справи квитанцій за період 2008-2009 років ОСОБА_1 сплатив кошти з повернення кредиту за вказаним кредитним договором на загальну суму 449 911,27 грн (т.1, а. с. 43-51).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV).

Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 898-IV майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону № 898-IV у разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

Тобто, якщо основне зобов`язання припиняється внаслідок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, то відбувається заміна особи в зобов`язанні, і майновий поручитель набуває всіх прав кредитора за основним зобов`язанням.

З урахуванням наведеного, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позовні вимоги про стягнення коштів, які погашені за боржника за рахунок іпотечного майна, є законними та обґрунтованими.

Доводи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Заявник посилається на те, що фактичним позичальником за кредитним договором є позивач ОСОБА_1 , та на наявність інших правочинів, які свідчать, що позивач не відчужував предмета іпотеки для погашення боргу за кредитним договором.

Проте відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. На час розгляду справи ні кредитний договір за участі ОСОБА_2 , ні інші правочини, на які посилається заявник, у судовому порядку недійсними не визнавались.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким судом надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність потреби повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року§§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є по суті правильними, тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення- без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2017 року зупинено виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2016 року. Оскільки касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2016 року підлягає поновленню.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Асатрян Олени Вікторівни залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко