Баранівський районний суд Житомирської області
Справа № 273/156/19
Провадження № 2/273/127/19
11 лютого 2019 року Баранівський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Новицького Є. А. секретаря судових засідань Муравського М.А. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Баранівка в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
В січні 2019 року до Баранівського районного суду звернувся ОСОБА_3 (надалі також позивач) з позовом до ОСОБА_3 (далі також відповідач) про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позов обґрунтовувався тим, що ОСОБА_2 на праві власності належить будинок АДРЕСА_1, що підтверджено свідоцтвом про право власності. 14.10.2013 ОСОБА_3 було зареєстровано за вказаною вище адресою та визначено її як місце його проживання. Після цього він виїхав проживати до росії. У вказаному будинку вын не проживаэ з 1998 року. У зв'язку з викладеним, з метою реалызацыъ свого права власносты на будинок, позивач вирышив звернутися до суду ыз вказаним позовом.
Відповідно до ч. 5ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення стороні за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
При цьому, відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують відзив відповідач не надав.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося на підставі ч. 2ст. 247 ЦПК України.
У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подала відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Таким чином, судом встановлено, що позивачу належить на праві власності будинок АДРЕСА_1 (а.с. 2).
З довідки Довбиської селищної ради від 05.11.2018 №1060 вбачається, що ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_1, фактично не проживає з 1998 року по даний час (а.с. 18).
Вирішуючи питання стосовно визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України).
Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України).
У відповідності до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ч. 1, 2ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
У відповідності до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім'ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України.
Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином зважаючи на доводи позивача, враховуючи відсутність заперечень з боку відповідача, суд вважає, встановленим факт відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації більше одного року, а саме з 1998 року.
Згідно вимог ст.72 ЖК України, суд визнає особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.
Враховуючи викладене, суд вважає заявлені позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Крім того, керуючись ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 776 грн. 08 коп.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4,7,8,10,11,12,13,83,247,258,259,263,265, 280-289 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2, правом власності на будинок АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер платника податків: НОМЕР_1, таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер платника податків: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 776 (сімсот сімдесят шість) грн. 08 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Є.А. Новицький