ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 463/1844/14-ц

провадження № 61-33343св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Львівської міського нотаріального округу Тимків Іннеса Миколаївна,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року, ухвалені у складі суддіШеремети Г. І., і рішення апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася з позовом, уточненим у жовтні 2014 року, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення права на частку в спільному майні з виплатою грошової компенсації та визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначила, що є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ; інша 1/2 частка цієї квартири належала ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцями ОСОБА_5 є його онука ОСОБА_4 , брат ОСОБА_2 і сестра ОСОБА_3

ОСОБА_1 зазначає, що станом на час подання позову саме вона користується спірною квартирою, яка є однокімнатною і не може перебувати у спільному користуванні сторін, натомість відповідачі власним житлом забезпечені і дійсної потреби у цій квартирі не мають.

Оскільки згоди щодо отримання грошової компенсації за належні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 частки у праві власності на квартиру сторони досягти не можуть, ОСОБА_1 просила припинити право власності відповідачів на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 із стягненням на їх користь відповідної грошової компенсації та визнати за нею право власності на квартиру у цілому.

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування. В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її рідним братом і дідом ОСОБА_4 .

На день відкриття спадщини живих спадкоємців першої черги після ОСОБА_5 не було, тому право на спадкування одержали його рідні брати та сестри.

ОСОБА_3 вказує, що ОСОБА_5 через похилий вік перебував у безпорадному стані і потребував сторонньої допомоги та піклування, які йому надавали вона, брат ОСОБА_2 і колишня дружина ОСОБА_6 . Натомість ОСОБА_4 діда не відвідувала, з ним не спілкувалася, жодної допомоги не надавала, з організацією похорон не допомагала.

За таких обставин ОСОБА_3 просила усунути ОСОБА_4 від права на спадкування за законом після діда ОСОБА_5 .

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 13 червня 2014 року позов ОСОБА_1 і позов ОСОБА_3 об`єднані в одне провадження.

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася із зустрічним позовом, уточненим у січні 2015 року, до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Львівської міського нотаріального округу Тимків І. М., про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначила, що за правом представлення є спадкоємцем після діда ОСОБА_5 та у встановлений законодавством шестимісячний строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Проте сестра ОСОБА_5 - ОСОБА_3 - оспорює її право на спадкування і чинить перешкоди в оформленні спадщини. Крім того, оригінали правовстановлюючих документів на квартиру наразі втрачені.

За таких обставин ОСОБА_4 просила визнати за нею у порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою. В обґрунтування позову зазначила, що в силу положень законодавства є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 як спадкоємець за законом після ОСОБА_5 за правом представлення.

Наразі квартирою одноособово користується ОСОБА_1 , яка доступу до цього житла не надає, від спілкування ухиляється, тому ОСОБА_4 просила зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їй перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року ОСОБА_1 у задоволенні позову про припинення права на частку в спільному майні з виплатою грошової компенсації відмовлено.

ОСОБА_4 у задоволенні зустрічного позову про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом відмовлено.

Об`єднаний позов ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Відмовляючи у припиненні права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на частку у квартирі, суд першої інстанції послався на те, що вони своєї згоди на отримання грошової компенсації не надали.

Оскільки ОСОБА_4 не уклала з іншими спадкоємцями договір про зміну черговості одержання права на спадкування, суд дійшов висновку, що вона не має права спадкувати після ОСОБА_5 як спадкоємець першої черги за правом представлення і відмовив їй у задоволенні позову про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Залишаючи без розгляду позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з поданої нею відповідної заяви.

Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2016 року відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні квартирою.

Відмовляючи у задоволенні цього позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , тому не має і права користування нею.

Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спірну квартиру у цілому відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні таких вимог, суд першої інстанції виходив з того, що право власності спадкоємців ОСОБА_5 на належні їм частки квартири АДРЕСА_1 не припинено, тому немає підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру у цілому.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення права на частку в спільному майні з виплатою грошової компенсації та визнання права власності задоволено частково.

Припинено право власності ОСОБА_4 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 з виплатою їй грошової компенсації вартості цієї частки у розмірі 118 560 гривень, що внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду згідно з квитанцією № ТR.350853.4161.11 від 7 травня 2015 року.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Львівської міського нотаріального округу Тимків І. М., про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом відмовлено.

У іншій частині рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року залишено без змін.

Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2016 року залишено без змін.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірна квартира є неподільною і її технічні характеристики не дозволяють двом стороннім особам користуватися нею відокремлено, а припинення права власності ОСОБА_4 на 1/2 частку квартири не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки вона там не проживає і має інше житло на праві власності.

Так як ОСОБА_1 є власником іншої 1/2 частки квартири на підставі договору дарування, суд дійшов висновку, що немає потреби для визнання за нею права власності на квартиру у цілому.

Встановивши, що ОСОБА_4 у порядку спадкування за законом за правом представлення набула у власність 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 з моменту відкриття спадщини, проте її право на цю частку підлягає припиненню за позовом ОСОБА_1 , суд відмовив ОСОБА_4 у позові про визнання права власності на вказане майно.

З висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою у зв`язку з відсутністю у неї статусу співвласника суд апеляційної інстанції погодився, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просила рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року, додаткове рішення цього суду від 25 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2017 року скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник вважає, що суд апеляційної інстанції не визначився, яке саме право ОСОБА_4 припинено, оскільки право на спадщину і право власності за своєю правовою природою є різними поняттями.

Посилається на те, що її частка у праві власності на квартиру не є незначною, оскільки є однаковою із часткою ОСОБА_1 , а розмір визначеної експертом компенсації є явно заниженим.

Вказала, що суд апеляційної інстанції не перевірив благоустроєність, кількість мешканців і технічні характеристики квартири АДРЕСА_2 , співвласником якої вона є, тому дійшов передчасного висновку про її забезпеченість житлом.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 5 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини справи

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є братом та сестрою ОСОБА_5 , ОСОБА_7 - його сином, а ОСОБА_4 . - онукою.

ОСОБА_5 і ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 ; кожному з них належить по 1/2 частці цього майна.

Квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 20,6 кв.м і складається з кімнати площею 15,3 кв.м, кухні площею 2 кв.м, санвузла площею 2,2 кв.м і коридору площею 1,1 кв.м. Вхід до квартири здійснюється безпосередньо у кімнату, у якій розташовані входи до інших приміщень.

За життя ОСОБА_5 склав заповіт, згідно з яким заповів належну йому частку квартири сину ОСОБА_7

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 .

6 липня 2012 року до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Тимків І. М. із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_5 звернувся його брат ОСОБА_2

23 серпня 2012 року до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Тимків І. М. із заявою про прийняття спадщини після діда ОСОБА_5 за правом представлення звернулася дочка ОСОБА_7 . - ОСОБА_4 .

З висновку судової будівельно-технічної експертизи № 003/15 від 14 січня 2015 року суд встановив, що дійсна вартість 1/2 частки спірної квартири на момент проведення експертизи становить 118 560 гривень. Виділити цю частку в натурі технічно неможливо.

7 травня 2015 року ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок суду 118 860 гривень.

Також апеляційний суд встановив, що ОСОБА_4 у спірній квартирі не проживає та має інше житло на праві власності, оскільки є співвласником квартири АДРЕСА_2 . Вказана квартира загальною площею 60,9 кв.м і житловою площею 44,4 кв.м має три кімнати; зареєстровані у ній ОСОБА_4 і ОСОБА_8 .

Обставин, які б свідчили про те, що у цій квартирі в дійсності проживає більше осіб, вона технічно не облаштована і проживати у ній неможливо, судом не встановлено.

ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 та іншого житла на праві власності не має.

Оцінивши подані сторонами докази, суд апеляційної інстанції встановив, що за технічними характеристиками спірна квартира неподільна і спільне користування нею кількома сторонніми особами неможливе. Також суд встановив, що з урахуванням наявності у ОСОБА_4 іншої квартири у спільній власності, де вона фактично проживає, припинення права на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 не завдасть істотної шкоди її інтересам як співвласника майна.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно зі статтями 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (стаття 1218 ЦК України).

Стаття 1222 ЦК України визначає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Стаття 1245 ЦК України визначає, що частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що 1/2 частка квартири, яку ОСОБА_5 заповів ОСОБА_7 , у зв`язку зі смертю останнього до дня відкриття спадщини вважається не охопленою заповітом, а тому право на спадкування цієї частки майна одержують спадкоємці за законом (статті 1261-1265 ЦК України).

Такі висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 22 червня 2016 року № 6-2946цс15.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі статтею 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (спадкування за правом представлення).

Встановивши, що ОСОБА_4 як дочка ОСОБА_7 , який є єдиним спадкоємцем першої черги після ОСОБА_5 , своєчасно звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після діда за правом представлення, суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що вона є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 з дня відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Суд апеляційної інстанції оцінив подані сторонами докази і встановив, що квартира АДРЕСА_1 є однокімнатною, неподільною і за технічними характеристиками спільне володіння і користування цим майном кількома сторонніми особами неможливе. Також суд встановив, що ОСОБА_4 , яка успадкувала 1/2 частку спірної квартири, у ній не проживає і є співвласником трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , де проживає та зареєстрована.

Встановивши, що ОСОБА_4 не користується спірною квартирою і має інше житло, суд апеляційної інстанції обґрунтованого вказав, що припинення права власності на 1/2 частку спірного майна не завдасть істотної шкоди її інтересам.

За таких обставин, оскільки належну ОСОБА_4 1/2 частку квартири виділити в натурі технічно неможливо і згоди щодо спільного використання цього майна сторони не досягли, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про припинення права власності ОСОБА_4 на належну їй частку квартири АДРЕСА_1 із одночасною виплатою грошової компенсації у сумі 118 560 гривень, визначеній судовим експертом.

Так як апеляційний суд встановив успадкування ОСОБА_4 1/2 частки спірної квартири з дня відкриття спадщини після ОСОБА_5 , проте дійшов висновку про припинення її права власності на цю частку у порядку статті 365 ЦК України, обґрунтованим є висновок суду про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та усунення перешкод у користуванні нею.

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції не визначився, яке саме її право на майно припинено - право на спадкування чи право власності, касаційний суд відхиляє.

Згідно зі статтями 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).

Суд апеляційної інстанції встановив, що заявник своєчасно подала заяву про прийняття спадщини після діда ОСОБА_5 , тому в силу статей 1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України 1/2 частка квартири, яка входить до складу спадщини, належить їй з часу відкриття спадщини, незважаючи на відсутність свідоцтва про право на спадщину.

Застосовуючи статтю 365 ЦК України, суд апеляційної інстанції чітко вказав про наявність правових підстав для припинення права власності заявника на частку у спільному майні, тому твердження касаційної скарги щодо незазначення судом, яке саме право ОСОБА_4 припинене, є безпідставними.

Посилання заявника на те, що її частка у праві власності не є незначною, правильність висновків апеляційного суду не спростовують.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України підстав, які є самостійними. Суд апеляційної інстанції при вирішенні справи не посилався на те, що частка ОСОБА_4 є незначною, а вказав на технічну неможливість поділу квартири АДРЕСА_1 і її спільне використання.

Твердження заявника про те, що розмір визначеної експертом компенсації явно занижений, касаційний суд відхиляє.

Суд апеляційної інстанції у ході розгляду справи оголошував перерву для надання сторонам часу мирно врегулювати спір і узгодити розмір компенсації, а також роз`яснював право заявити клопотання про призначення експертизи з метою визначення вартості 1/2 частки квартири на час перегляду справи в апеляційному суді, проте такими правами сторони не скористалися і послалися на те, що у справі достатньо доказів для ухвалення рішення.

Оскільки заявник, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, про призначення повторної чи додаткової експертизи не клопотала і виготовленого на її замовлення висновку експертного дослідження щодо вартості 1/2 частки спірної квартири не надала, доводи касаційної скарги про заниження стягненої судом суми безпідставні.

Посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції не перевірив благоустроєність, кількість мешканців і технічні характеристики квартири АДРЕСА_2 , тому дійшов передчасного висновку про її забезпеченість житлом, касаційний суд вважає помилковими.

У вказаній квартирі, яка має три кімнати, загальну площу 60,9 кв.м і житлову площу 44,4 кв.м, зареєстровані дві особи, у тому числі ОСОБА_4 . Будь-яких доказів того, що у цьому житлі проживає більше осіб, квартира технічно не облаштована і проживання у ній неможливе, заявник судам попередніх інстанцій не надала.

Згідно із закріпленим у цивільному процесуальному законодавстві принципом змагальності кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тому саме ОСОБА_4 повинна доводити неможливість проживання у квартирі АДРЕСА_2 та завдання істотної шкоди її інтересам у випадку припинення права власності на частку у спірній кватирі.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржуване рішення суду першої інстанції у залишеній без змін апеляційним судом частині та рішення суду апеляційної інстанції відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Так як касаційний суд дійшов висновку про законність і обґрунтованість рішення апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2017 року, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року в частині, скасованій апеляційним судом, та скасоване повністю додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року касаційний не переглядає.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року у частині, залишеній без змін судом апеляційної інстанції, та рішення апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов