ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 643/6098/16-ц

провадження № 22-ц/818/353/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретарів судового засідання Прокопчук І.В., Сватенко Н.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова, ухвалене 30 липня 2018 року о 13 годині 07 хвилин у складі судді Погасій О.Ф.,-

установив:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним заповіт, складений 17.12.2004 ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер його батько ОСОБА_3, після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1. 29.01.2016 ОСОБА_1 звернувся до Третьої Харківської державної нотаріальної контори (надалі ХДНК) з заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_3, за якою була заведена спадкова справа № 20/2016. При цьому нотаріус повідомив позивачу про наявність заповіту, залишеного ОСОБА_3 на користь своєї дружини ОСОБА_2 Позивач вважає, що його батько за обставинами свого життя та за станом свого здоров'я не міг залишити такий заповіт, та його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, оскільки ОСОБА_3 на час укладення заповіту був тяжко хворим на онкологічне захворювання та не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено невідповідність заповіту ОСОБА_3 його дійсному волевиявленню, оскільки згідно відповіді державного нотаріуса Восьмої ХДНК Кретової О.В. при посвідченні заповіту за зовнішніми ознаками поведінки ОСОБА_3 не виникало жодних сумнівів в його адекватності та можливості усвідомлювати значення, зміст та правові наслідки своїх дій. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 616 від 25.08.2017 р., ОСОБА_3 за представленими даними у період часу, що відповідає посвідченню заповіту 17.12.2004 року, хронічного, стійкого психічного розладу не виявляв. Усвідомлення заповідачем значення своїх дій на час складення заповіту також підтвердили допитані у судовому засіданні свідки. Доводи позивача належним чином не доведені та ґрунтуються на його припущеннях.

В поданій 30 серпня 2018 року апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, покладений в основу судового рішення, суперечить іншим матеріалам справи та викликає сумніви у його правильності. А саме, у висновку експертизи вказано, що онкологічне захворювання ОСОБА_3 розпочалося у вересні 2000 року після смерті дружини. Однак 21 вересня 2000 року було госпіталізовано матір ОСОБА_3 - ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, а не дружину. Експерти у висновку не врахували та не надали оцінки тому, що згідно даних атестації від 06 липня 1972 року : «ОСОБА_3 мало проявлял инициативу самостоятельности требует постоянного контроля, он фиксировал нарушения, но немог самостоятельно принять решения». Також не враховані довідки - службові характеристики з місця служби ОСОБА_3, за період з листопада 1978 р. по квітень 1982 року, у яких зазначено, що померлий не міг самостійно приймати рішення, був безініціативним. Показання свідків у висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 616 від 25 серпня 2017 року викладені російською мовою, хоча надавалися в суді українською. Підстави для такого перекладу не вказані. Вказане порушило мовні права позивача. Крім цього, суд безпідставно допитав у судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_8, замість голови комісії ОСОБА_9 та необґрунтовано відмовив у повторному виклику ОСОБА_9 для надання ним особистих пояснень з приводу проведеної експертизи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти її задоволення. Посилається на недоведеність наявності у покійного ОСОБА_3 ( як на час складання заповіту так і в подальшому) такого захворювання, яке б унеможливило розуміння ним змісту здійснюваного правочину. Посилання на неналежність висновку експерта належними доказами не підтверджені та відображають суб'єктивне ставлення апелянта до експертного дослідження.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області Пилипчук Н.П. від 25 вересня 2018 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 липня 2018 року (т.1 а.с. 203).

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

03 жовтня 2018 року вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано до Харківського апеляційного суду.

18 жовтня 2018 року згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду визначено колегію суддів Харківського апеляційного суду із головуючим суддею (суддею-доповідачем) Тичковою О.Ю. (т.1 а.с. 208).

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судовим розглядом та вбачається із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_3, що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 (т.1 а.с. 11).

17 грудня 2004 року ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось, все те, що йому належатиме на день смерті та на що він за законом матиме право, він заповів ОСОБА_2 (т.1 а.с. 98).

Звертаючись до суду з позовом про визнання вказаного заповіту недійсним на підставі статті 203, статей 225, 1257 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), позивач ОСОБА_1 посилався на те, що на момент складання заповіту ОСОБА_3 волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, оскільки на той час батько страждав на онкологічне захворювання, перебував у пригніченому стані.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14 червня 2017 року в указаній справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу у відношенні ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 25-26). На вирішення експерта поставлені питання: «1. У якому психічному стані знаходився ОСОБА_3 на час складання заповіту 17 грудня 2004 року; 2. Чи міг ОСОБА_3 за своїм психічним станом на час укладання заповіту розуміти значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними; 3. У разі якщо ОСОБА_3 на час укладання заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій, то коли розпочався такий психічний розлад, до якої категорії хворобливих станів належить даний психічний розлад - хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства, іншого хворобливого стану психіки».

Згідно висновку судово-психіатричного експерта від 25 серпня 2017 року № 616 за представленими даними у період часу, якому відповідає посвідчення заповіту 17 грудня 2004 року, хронічного, стійкого психічного розладу ОСОБА_3 не виявляв, відповідно до свого психічного стану був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.2 а.с. 47-53).

При проведенні експертизи експерти користувалися наявними у матеріалах справи № 643/6098/16-ц копіями документів про освіту та роботу ОСОБА_3, наданою медичною документацією, у якій вказано, що онкологічне захворювання у ОСОБА_3 було діагностовано у 2006 році, зазначено симптоми його хвороби. Враховано показання позивача та відповідача у справі, показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 Також судовими експертами враховано, що 26 березня 2010 року ОСОБА_3 уклав разом із ОСОБА_2 нотаріально посвідчений заповіт подружжя, при посвідченні якого нотаріусом перевірено та підтверджено дієздатність сторін правочину.

Ухвалою апеляційного суду від 08 листопада 2018 року (т.2 а.с. 224) було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про виклик у судове засідання голови комісії - експерта ОСОБА_9. Проте останній на виклик суду не з'явився, тому що звільнився з роботи та його обов'язки експерта припинилися. Замість нього з'явилася експерт ОСОБА_8, яка була одним з експертів, які склали висновок № 616 від 28 серпня 2017 року , проти допиту якої сторони не заперечували. З приводу вказаних в апеляційній скарзі неточностей експерт пояснила, що висновок судово-психіатричного експерта № 616 від 25 серпня 2017 року складений державною мовою (українською). Викладення в ньому пояснень свідків російською мовою на зміст висновку не впливає. Зазначені у висновку неточності, на якій посилається представник відповідача, а саме «ОСОБА_7» замість «ОСОБА_7» і «мати позивача» замість «мати ОСОБА_3», є технічними описками і на висновок стосовно психічного стану померлого не впливають. Вказала, що у висновку враховані всі наявні в матеріалах справи документи. Якщо інформація, викладена в кожній із довідок, і не викладена окремо, їх загальний зміст відображений у висновку в повному обсязі та врахований. Флегматичність та безініціативність не може вважатися характеристиками, що впливають на психічний стан людини, оскільки є індивідуальними особливостями особистості.

Посилання ОСОБА_19, яка діяла в інтересах ОСОБА_1, на те, що при складенні експертного висновку були враховані не всі характеристики та документи стосовно проходження ОСОБА_3 військової служби і його поведінки, спростовуються текстом висновку і поясненнями експерта.

Таким чином, колегія суддів не вбачає розбіжностей між висновком експерта і наявними у матеріалах справи даними, підстав для неврахування його немає.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 31 січня 2019 року ОСОБА_19 було відмовлено у призначенні повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, оскільки заявником не було наведено інших обставин, які б свідчили про невідповідність висновку експертів матеріалам справи, крім тих, що були викладені в апеляційній скарзі (т.3 а.с. 8-9).

Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Пунктами 1.7.-1.11 Інструкції про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22 лютого 2012 року № 296/5 в редакції чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Як вбачається зі змісту оспорюваного заповіту, він записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_3; на його прохання заповіт зі слів ОСОБА_3 нотаріусом 8 ХДНК складено за допомогою комп'ютерної техніки і відповідає його дійсним намірам. На заповіті ОСОБА_3 особисто написав «Заповіт мною прочитаний і підписаний власноручно» та підписав його.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування..

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням вказаних вимог закону, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог, оскільки підставою для визнання правочину недійсним на підставі статей 225, 1257 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, що спростовано висновком судово-психіатричної експертизи від 25 серпня 2017 року № 616. Оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дні її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний