Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 193/706/15-ц

провадження № 61-25456св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач- Новоюлівська сільська рада Софіївського району Дніпропетровської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області про витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що з 05 березня 2008 року вона прийнята на роботу у комунальне підприємство «Відродження плюс» (далі - КП «Відродження плюс») на посаду головного бухгалтера, у січні 2011 року у зв`язку з призначенням її на посаду директора КП «Відродження плюс» Новоюлівська сільська рада Софіївського району Дніпропетровської області, яка згідно зі статутом КП «Відродження плюс» є засновником цього підприємства і має повноваження щодо призначення керівника та звільнення його з посади, уклала з нею контракт строком на п`ять років. Зазначала, що Новоюлівська сільська рада Софіївського району Дніпропетровської області не видала наказ про її звільнення з посади директора КП «Відродження плюс» на підставі поданої нею заяви від 20 травня 2015 року та не видала їй трудову книжку, що призвело до вимушеного прогулу і позбавило її можливості офіційно працевлаштуватися на іншу роботу. Ураховуючи викладене, позивач просила суд зобов`язати Новоюлівську сільську раду Софіївського району Дніпропетровської області видати їй трудову книжку, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 травня 2015 року до дня ухвалення рішення суду у розмірі 2 427,17 грн, а також 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано Новоюлівську сільську раду Софіївського району Дніпропетровської області видати ОСОБА_1 трудову книжку серія НОМЕР_3 . Стягнуто з Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 травня до 25 червня 2015 року включно у розмірі 3 078,40 грн, після відрахування з неї передбачених законом податків та обов`язкових платежів, а також 150 грн на відшкодування моральної шкоди. У решті позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у день звільнення Новоюлівська сільська рада зобов`язана була видати ОСОБА_1 трудову книжку серія НОМЕР_3 та провести відповідний розрахунок.

В апеляційному порядку справа розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що на момент звернення до суду та впродовж всього розгляду справи трудова книжка за серійним номером НОМЕР_3 не перебувала у відповідача, а тому відсутні підстави для задоволення позову.Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що 17 червня 2015 року відповідач надіслав на адресу ОСОБА_1 трудову книжку серія НОМЕР_2 і ця трудова книжка перебуває у позивача, у зв`язку з чим посилання на неможливість працевлаштування та необхідність компенсації вимушеного прогулу є безпідставними.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справіз касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд порушив правила оцінки доказів, не звернув уваги, що трудову книжку серія НОМЕР_3 , без внесеного запису в ній про звільнення, позивач отримала поштою 11 жовтня 2016 року, що є підставою для зміни дати звільнення, відповідач не повідомляв її про необхідність отримання трудової книжки, вона не надавала згоди не пересилку трудової книжки поштою. Заявник вважає, що судом не застосовано норми статей 47,235 КЗпП України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За нормою статті 213 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судами встановлено, що 05 березня 2008 року ОСОБА_1 прийнята на роботу у КП «Відродження плюс» на посаду головного бухгалтера. На підставі рішення сесії Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області від 13 січня 2011 року № 51-4/VІ позивача затверджено на посаду директора КП «Відродження плюс» та укладено з нею контракт строком на п`ять років - з 13 січня 2011 року до 13 січня 2016 року.

08 липня 2013 року ОСОБА_1 звільнена з посади директора КП «Відродження плюс» на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року, що набрало законної сили 14 січня 2015 року, ОСОБА_1 поновлено на посаді директора КП «Відродження плюс» та на її користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 липня 2013 року до 04 листопада 2014 року.

Згідно з розпорядженням сільського голови Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області від 29 січня 2015 року ОСОБА_1 з 30 січня 2015 року поновлено на роботі.

17 лютого 2015 року ОСОБА_1 подала заяву до Новоюлівської сільської ради про розірвання контракту та звільнення її з посади директора КП «Відродження плюс» згідно зі статтею 38 КЗпП України.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, КП «Відродження плюс» про стягнення компенсації за невикористані відпустки та оплати вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди позов задоволено частково. Стягнуто з КП «Відродження плюс» на користь ОСОБА_1 5 616,10 грн компенсації за невикористані відпустки. У решті позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення оплати вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким стягнуто з Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 15 392 грн на відшкодування вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 05 листопада 2014 року до 19 травня 2015 року та 200 грн на відшкодування моральної шкоди.

20 травня 2015 року ОСОБА_1 повторно подала заяву про звільнення з посади директора КП «Відродження плюс» за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Згідно з відповіддю Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року ОСОБА_1 повідомлена про те, що її звільнення за заявою від 20 травня 2015 року неможливе як повторне, оскільки її звільнено із займаної посади директора КП «Відродження плюс» 17 лютого 2015 року за розпорядженням сільського голови від 17 лютого 2015 року № 2-к на підставі поданої нею заяви, яка була надіслана поштою, та їй запропоновано надати до Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області трудову книжку від 13 січня 2011 року серії НОМЕР_1 для внесення запису про поновлення на роботі на підставі рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 14 січня 2015 року, та звільнення на підставі поданої нею раніше заяви, оскільки трудова книжка НОМЕР_3 , виписана власноручно ОСОБА_1 і надана до сільської ради 30 січня 2015 року у зв`язку з поновленням на роботі, долучена до матеріалів кримінального провадження від 23 квітня 2015 року № 000223 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 358 Кримінального кодексу України (підробка і використання трудової книжки).

Судами встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 упродовж її роботи в КП «Відродження плюс» виписано три трудові книжки із серійними номерами: НОМЕР_3 від 05 березня 2008 року (т. 1, а. с. 5), НОМЕР_1 від 13 січня 2011 року (т. 1, а. с. 6) та НОМЕР_2 від 13 січня 2011 року (т. 1, а. с. 28).

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2015 року встановлено, що згідно з розпорядженням сільського голови Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області від 29 січня 2015 року № 1-к ОСОБА_1 від 30 січня 2015 року поновлено на роботі, а 17 лютого 2015 року вона подала заяву до Новоюлівської сільської ради про розірвання контракту та звільнення її з посади директора КП «Відродження плюс».

Під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, КП «Відродження плюс» про стягнення компенсації за невикористані відпустки рішенням суду від 07 квітня 2015 року на її користь стягнуто компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 5616,10 грн, яка розрахована саме станом на 17 лютого 2015 року.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року встановлено, що виконання рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі було затримано відповідачем з 05 листопада 2014 року до 19 травня 2015 року, у зв`язку з чим з Новоюлівської сільської ради на користь ОСОБА_1 стягнуто 15 392 грн на відшкодування вимушеного прогулу (т. 1, а. с. 7-9).

На виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року сільським головою видано розпорядження від 26 травня 2015 року № 8-к, відповідно до якого дата звільнення ОСОБА_1 згідно з розпорядженням сільського голови від 17 лютого 2015 року №32-к визнана недійсною, а директора КП «Відродження плюс» ОСОБА_1 звільнено з 20 травня 2015 року за власним бажанням згідно зі статтею 38 КЗпП України (т. 1, а. с. 27).

17 червня 2015 року трудову книжку із серійним номером НОМЕР_2 відповідач надіслав рекомендованим поштовим відправленням № 532 на адресу позивача на підставі її письмової заяви від 20 травня 2015 року (т. 1, а. с. 10, 96, 25, 58, 59).

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власника або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

У пункті 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників встановлено, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції послався на те, що позивач після звільнення отримала трудову книжку серія НОМЕР_2 від 13 січня 2011 року, а тому її трудові права не порушені, оскільки вона мала можливість працевлаштуватись. Щодо видачі трудової книжки серії НОМЕР_3 від 05 березня 2008 року, суд апеляційної інстанції зазначив, що вказана трудова книжка була вилучена на підставі протоколу огляду від 20 липня 2015 року, складеного слідчим СВ Софіївського РВ ГУ МВС України у Дніпропетровській області. Таке вилучення є правомірним, оскільки проведене у межах досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000223. У зв`язку з цим зазначив, що на момент звернення до суду із позовом спірна трудова книжка у відповідача не перебувала, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувались невидачею їй трудової книжки серія НОМЕР_3 із належними та повними записами про її трудову діяльність.

Судом першої інстанції встановлено, що вказана трудова книжка була вилучена на підставі протоколу огляду у липні 2015 року, а отже, на момент звернення до суду перебувала у відповідача. Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Водночас, вдавшись до переоцінки доказів, апеляційний суд по суті не спростував висновку суду першої інстанції щодо обставин невидачі вказаної трудової книжки з вини відповідач.

Відповідно апеляційний суд безпідставо не погодився по суті з правильним застосування судом першої інстанції норм статей 47, 235 КЗпП України, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки у справі встановлено, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню повністю із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 402 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заявник не оскаржувала рішення суду першої інстанції. Тому за наслідками розгляду та часткове задоволення вимог касаційної скарги оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо вимог касаційної скарги про вирішення судом касаційної інстанції нових вимог заявника і за інший період, то вони задоволенню не підлягають, оскільки виходять за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, передбачені частиною другою статті 400 ЦПК України.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті4 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на час подання до суду касаційної скарги на рішення суду, ставка судового збору складала 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно з підпунктами 1 та 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на час подання позовної заяви, ставки судового збору встановлені у таких розмірах: за подання заяви майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, за подання позовної заяви немайнового характеру - 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до частини третьої статті 6 вказаного Закону за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Отже, за подання касаційної скарги судовий збір підлягав сплаті у розмірі 584,64 грн (1218 х 0,2 + 1218 х 0,2 х120/100).

Оскільки заявник за подання касаційної скарги судовий збір не сплачував, то за наслідками касаційного розгляду справи за правилами статті 141 ЦПК України судовий збір у вказаному розмірі підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року скасувати, рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2015 рокузалишити в силі.

Стягнути з Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області на користь держави 584,64 грн судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко