Дата документу 17.12.2019 Справа № 2-1394/11
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 2-1394/11
Провадження №22-ц/807/1946/19
Головуючий в 1-й інстанції Соболєва І.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2019 року, ухвалене в м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 15 березня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

02.02.2011 до Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 592-038Д від 03.03.2008 з додатковою угодою № 3 від 21.04.2008. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ОСОБА_1 та ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» 03.03.2008 укладено договір про відкриття кредитної лінії № 592-038Д по отриманню кредиту в сумі 1 000 000,00 доларів США на строк до 30.09.2008 зі сплатою відсотків у розмірі 13,7%. Додатковою угодою № 3 від 21.04.2008 п. 2.1. Договору був змінений збільшений обсяг кредитування до 1 415 000,00 доларів США. Цей договір є недійсною кредитною угодою, яка була вчинена окрім іншого всупереч принципу добросовісності його наслідком бо був істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, оскільки на момент оформлення кредитного договору у ОСОБА_1 був депозитний договір №1-7/14086 від 26.09.2007 у цьому ж банку в сумі 7 175 497,99 грн. строком до 30.03.2008 з відсотковою ставкою 15,7%. На початку березня 2008 року позивач прийшов до відділення банку, в якому був відкритий депозит та зажадав повернення депозиту. Однак, працівники банку зазначили, що на теперішній час грошових коштів в наявності немає і позивачу доведеться чекати значний час і також отримувати їх незначними частинами. Грошові кошти позивачу були вкрай потрібні. Працівники банку організували позивачу зустріч із керівництвом Запорізької філії, де йому запропонували відкрити кредит у доларах США, мотивуючи це тим, що в них немає в достатній кількості національної валюти, але є долари США, які банк може видати в якості кредиту під заставу депозиту позивача. Окрім того, позивача запевнили, що відсотки по кредиту будуть меншими аніж ті які нараховуються по депозиту. Оскільки позивач перебував під впливом важких фінансових обставин, можливість вирішити цю проблему зараз і отримати гроші на будь-яких умовах було для нього найважливішим і він погодився на ці умови. Однак, зазначені умови були для позивача невигідними, оскільки грошові кошти були потрібні йому в національній валюті і отриманий кредит він конвертував із доларів США в національну валюту по курсу продажу, а при погашенні кредиту, він купував іноземну валюту за курсом покупки. Тим самим курсова різниця була навіть в момент отримання кредиту більшою аніж вигоди від вищих відсотків. Однак, відповідач, незважаючи на прохання позивача, не здійснив ніяких юридично значних дій по погашенню кредиту за рахунок депозиту, коли курс долара США був ще незначним і зробив списання національної валюти із заставленого депозиту в рахунок кредиту на найбільш невигідних умовах по найбільшому курсу. Внаслідок цього грошових коштів, які знаходились на депозиті не вистачило і позивач залишився боржником банку. Таким чином, позивач вважає, що як споживач був вимушений через несправедливі дії банку укласти Договір на невигідних для себе умовах, як інструмент повернення своїх коштів за іншим договором. Також позивач стверджує, що ряд банківських документів підписані не ОСОБА_1 . Посилаючись на викладене, позивач просить суд визнати договір про відкриття кредитної лінії № 592-038Д від 03.03.2008 з додатковою угодою № 3 від 21.04.2008 недійсними.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Запорізького відділення управління публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 592-038Д від 03.03.2008 з додатковою угодою №3 від 21.04.2008 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не враховано, що правовідносини щодо поєднання позивача в одній особі, як вкладника банка та одночасно його позичальника, мають своїм наслідком припинення зобов`язання за кредитним та депозитним договором. Помилково проаналізовано лише оскаржуваний кредитний договір без врахування мотивів його укладання та взаємозв`язку із депозитним договором, враховуючи також те, що сума отримана за кредитом була ідентична сумі в гривнях яка знаходилась у позивача на депозиті цього ж банку, який (депозит) так і залишився у банку разом з відсотками. Відповідачем у справі порушено принцип добросовісності при укладанні договору кредиту, оскільки на звернення позивача з вимогою списання депозитних коштів в погашення заборгованості позивачу було відмовлено. Дисбаланс прав та обов`язків сторін у спірних з правовідносинах підтверджується фактом використання Банком лише коштів позивача. Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції послався на висновки судових експертиз, які провадились в рамках розгляду справи, між тим скаржник вважає, що висновки експертів є недопустимим доказом у справі, є необґрунтованими та викликають сумніви в їх правильності, оскільки були дослідженні не всі матеріали надані для проведення експертизи та використані застарілі методики дослідження.

Відповідно до відзивів на апеляційну скаргу Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит», в особі адвоката Рибакова В.О. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга

Судом першої інстанції встановлено, що 03.03.2008 між позивачем та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір про відкриття кредитної лінії №592-038Д (далі по тексту кредитний договір).

Відповідно до п. 2.1 кредитного договору Банк відкриває позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності в розмірі 1 000 000,00 (один мільйон) доларів США 00 центів з оплатою по процентній ставці 13,7% (тринадцять цілих сім десятих) процентів річних.

Згідно п. 2.2 кредитного договору, для обліку виданих у рахунок відновлювальної кредитної лінії Кредитних ресурсів Банк відкриває позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 .

Термін повного повернення Кредитних ресурсів 30.09.2008 (п. 3.2 кредитного договору).

Додатковою угодою № 3 від 21.04.2008 до кредитного договору, згідно п. 1. внесені зміни до п. 2.1. кредитного договору, а саме Банк відкриває Позичальнику Відновлювальну відкличну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності в розмірі 1 415 000,00 (один мільйон чотириста п`ятнадцять тисяч) доларів США з оплатою по процентній ставці 13,7% процентів річних. Згідно п. 2 додаткової угоди, термін повного повернення Кредитних ресурсів продовжився до 06.04.2009.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 592-038Д від 03.03.2008 був укладений договір застави (майнових прав) №592-038Z де заставою є депозитний договір №1-7/13615 про банківський строковий вклад (депозит) Ф&К «Пенсійний» в національній валюті від 26.09.2007, відкритий депозитний внесок на ім`я ОСОБА_1 на суму 7 175 497,99 гривень, а також нараховані проценти у розмірі 14,7% відсотків річних по 30.09.2008. Даний Договір застави розірвано 01.04.2008.

01.04.2008 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 592-038Д від 03.03.2008 був укладений договір застави (майнових прав) №592-038Z/1 де заставою є депозитний договір №1-7/13615 про банківський строковий вклад (депозит) Ф&К «Пенсійний» в національній валюті від 01.04.2008, відкритий депозитний внесок на ім`я ОСОБА_1 на суму 7 349 319,84 гривень, а також нараховані проценти у розмірі 15,7% відсотків річних по 06.04.2009.

Відповідно до п. 1.2. договору № 1-7/13615 від 01.04.2008 про банківський строковий вклад (депозит) Ф&К «Пенсійний» в національній валюті банк нараховує і виплачує Клієнту проценти від вкладу за ставкою 15,7% річних. Згідно п. 2.3. Клієнт має право на щомісячне одержання процентів, нарахованих за цим договором.

Рішенням Верховного Суду України від 20.10.2010 у справі № 6-38340св10 у позові ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про визнання недійсними кредитного договору та стягнення процентів за договором банківського вкладу відмовлено. Рішення Верховного Суду України вмотивоване тим, що відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, а п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 за № 541/13808 встановлює, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов`язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач. Така норма запроваджена на виконання Закону України «Про захист прав споживачів» і виконана банком перед укладенням оспорюваного позивачем кредитного договору.

Ухвалою суду від 08.07.2013 у справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання: ким, ОСОБА_1 , чи іншою особою виконані підписи в документах, які містяться в матеріалах кредитної справи №592-038Д від 03.03.2008, позичальник ОСОБА_1 , а саме: кредитному договорі №592-038д від 03.03.2008; додатковій угоді №1 від 18.04.2013 до кредитного договору №592-038д від 03.03.2008; додатковій угоді №2 від 21.04.2008 до кредитного договору №592-038д від 03.03.2008; додатковій угоді №3 від 30.09.2008 до кредитного договору №592-038д від 03.03.2008; заяві на отримання кредиту від 27.02.2008; заяві на отримання кредиту від 30.09.2008; заявці на видачу готівки ОСОБА_1 в сумі 1 000 000 дол. США від 03.03.2008 № 0453; заявці на видачу готівки ОСОБА_1 в сумі 299 000 дол. США від 30.09.2008 №2-123; інформації про умови кредитування від 27.02.2008 року; інформації про умови кредитування від 31.03.2008; інформації про умови кредитування від 15.04.2008; інформації про умови кредитування від 30.09.2008; договорі застави (майнових прав) №592-038Z від 03.03.2008; договорі застави (майнових прав) від 01.04.2008; додатковій угоді № 1 до договору застави (майнових прав) від 18.04.2008; додатковій угоді № 2 до договору застави (майнових прав) від 21.04.2008; додатковій угоді № 3 до договору застави (майнових прав від 30.09.2008.

Проведення експертизи доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. заслуженого професора М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України (61177, м. Харків, вул. Золочевська,8а).

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 8401 складений 29.09.2014, відповідно до якого, підписи в документах, які містяться в матеріалах кредитної справи № 592-038Д від 03.03.2008, виконані ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 06.04.2015 у справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені питання ідентичні ухвалі суду від 08.07.2013. Проведення експертизи доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідному інституту судових експертиз (49000, м. Дніпропетровськ, Набережна Леніна,17, офіс 361).

Висновком повторної комісії судової почеркознавчої експертизи № 2074-15 складеного 01.12.2015, встановлено, що при оцінці результатів порівняльного дослідження встановлено, що збіжні ознаки стійкі, значні за об`ємом, суттєві (більшість з них відноситься до високоінформативних). Сукупність загальних та окремих ознак почерку індивідуальна (неповторна) та достатня для категоричного висновку про виконання досліджуваних підписів ОСОБА_1 .

Висновком експертів за результатами проведення комісійної судово-почеркознавчої експертизи складеного 08.11.2017 року, встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 , що підписи від імені ОСОБА_1 , що містяться: в графах «Позичальник» у нижніх частинах першого та другого аркушів та в графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» у рядку ліворуч від друкованого запису « ОСОБА_2 » на третьому аркуші у договорі про відкриття кредитної лінії № 592-038 від 03.03.2008; в графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» у рядку ліворуч від друкованого запису « ОСОБА_2 » у додатковій угоді № 1 від 01.04.2008 до договору про відкриття кредитної лінії № 592-038Д від 03.03.2008; в графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» у рядку ліворуч від друкованого запису « ОСОБА_2 » у додатковій угоді № 2 від 18.04.2008 до договору про відкриття кредитної лінії № 592-038Д від 03.03.2008; в графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» у рядку ліворуч від друкованого запису « ОСОБА_2 » у додатковій угоді № 3 від 21.04.2008 до договору про відкриття кредитної лінії № 592-038Д від 03.03.2008; в графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» у рядку ліворуч від друкованого запису « ОСОБА_2 » у додатковій угоді № 4 від 30.09.2008 до договору про відкриття кредитної лінії № 592-038Д від 03.09.2008; в графі «підпис заявника» у заяві на отримання кредиту від 26.02.2008; в графі «підпис заявника» на зворотній стороні заяви на отримання кредиту від 31.03.2008; в графі «підпис заявника» на другому аркуші заяви на отримання кредиту від 15.04.2008; в графі «Підпис отримувача» у заяві на видачу готівки №0-453 від 03.03.2018 в сумі 1 000 000,00 USD; в графі «Підпис отримувача» у заяві на видачу готівки № 2-143 від 29.09.2008 в сумі 299 000,00 USD; в графі «Ознайомлений та погоджуюсь із викладеною вище інформацією:» у рядку «/підпис/» на другому аркуші інформації про умови кредитування від 27.02.2008; в графі «Ознайомлений та погоджуюсь із викладеною вище інформацією:» у рядку «/підпис/» на другому аркуші інформації про умови кредитування від 31.03.2008; в графі «Ознайомлений та погоджуюсь із викладеною вище інформацією:» у рядку «/підпис/» на другому аркуші інформації про умови кредитування від 15.04.2008; в графі «Ознайомлений та погоджуюсь із викладеною вище інформацією:» у рядку «/підпис/» на зворотній інформації про умови кредитування від 30.09.2008; в графі «ЗАСТАВОДАВЕЦЬ» у рядку ліворуч від друкованого запису «В. ОСОБА_3 » на зворотній стороні договору застави (майнових прав) № 592-038Z/1 від 01.04.2008; в графі «ЗАСТАВОДАВЕЦЬ» у рядку ліворуч від друкованого запису «В. ОСОБА_3 » на зворотній стороні договору застави (майнових прав) № 592-038Z від 03.03.2008; в графі «ЗАСТАВОДАВЕЦЬ:» у рядку ліворуч від друкованого запису « ОСОБА_2 » у додатковому договорі №1 від 18.04.2008 до договору застави (майнових прав) № 592-038Z/1 від 01.04.2008; в графі «ЗАСТАВОДАВЕЦЬ:» у рядку ліворуч від друкованого запису « ОСОБА_2 » у додатковому договорі № 2 від 21.04.2008 до договору застави (майнових прав) № 592-038Z/1 від 01.04.2008, виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів. У вказаних документах, підписи від імені ОСОБА_1 виконані самим ОСОБА_1 .

Розглянувши матеріали справи та надані докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до нього, оскільки при підписанні даного договору ОСОБА_1 ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, введення позивача банком в оману, наявність у позивача у позивача фінансових труднощів, а отже всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може погодитись.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ВАТ «Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є відповідач).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Суд попередньої інстанції встановивши вказані ним кредитні правовідносини між сторонами не надав оцінки тим правовідносинам які виникли між сторонами до цього, ще 26.09.2007 року, на які позивач послався в своєму позові (т. 1 а.с. 3) та які продовжували існувати на час підписання кредитного договору.

Так, встановлено, що 26.09.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір №1-7/14086 про банківський строковий вклад (депозит) (далі депозитний договір) за яким позивач передав банку на депозит 2 400 000 грн. під 14,70% річних до 30.09.2008 року (т. 1 а.с. 128).

При цьому відповідно до п. 2.2. вказаного депозитного договору: після внесення «клієнтом» грошових коштів, банк має право використовувати залучені від «клієнта» кошти.

Способи використання банком коштів вкладника договором не обмежені.

За п. 2.5. зазначеного депозитного договору ОСОБА_1 мав право достроково повернути свої кошти з банку.

Відповідно до додаткової угоди від 01.02.2008 року до договору №1-7/14086 про банківський строковий вклад (депозит) укладеного між сторонами у справі сума вкладу за договором збільшена до 7 175 497,99 грн. (що станом на 01.02.2008 року в іноземній валюті склало 1 420 890,69 доларів США, за курсом НБУ 5,05 грн. за 1 долар) (т. 1 а.с. 129).

І вже 03.03.2008 року в період дії депозитного договору між позивачем та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було підписано вказаний спірний договір про відкриття кредитної лінії №592-038Д.

Відповідно до п. 2.1 кредитного договору Банк відкриває позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності в розмірі 1 000 000,00 (один мільйон) доларів США з оплатою по процентній ставці 13,7% (тринадцять цілих сім десятих) процентів річних.

Згідно п. 2.2 кредитного договору, для обліку виданих у рахунок відновлювальної кредитної лінії Кредитних ресурсів Банк відкриває позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 .

Термін повного повернення Кредитних ресурсів 30.09.2008 (така ж дата повернення банком позивачеві коштів з депозиту за депозитним договором) (п. 3.2 кредитного договору).

В цей же день 03.03.2008 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 592-038Д від 03.03.2008 був укладений договір застави (майнових прав) №592-038Z де заставою є депозитний договір №1-7/13615 про банківський строковий вклад (депозит) Ф&К «Пенсійний» в національній валюті від 26.09.2007, відкритий депозитний внесок на ім`я ОСОБА_1 на суму 7 175 497,99 гривень, а також нараховані проценти у розмірі 14,7% відсотків річних по 30.09.2008.

Так, відповідно до вказаних договорів в період дії депозитного договору за яким ОСОБА_1 передав на рахунок банку суму еквівалентну 1 420 890,69 доларів США, які при цьому за умовами депозитного договору банк міг використовувати на свій розсуд, він отримує від банку кредит на суму 1 000 000 доларів США з терміном дії обох договорів до 30.09.2008 року.

Додатковою угодою № 3 від 21.04.2008 до кредитного договору, згідно п. 1. внесені зміни до п. 2.1. кредитного договору, а саме Банк відкриває Позичальнику Відновлювальну відкличну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності в розмірі 1 415 000 (один мільйон чотириста п`ятнадцять тисяч) доларів США з оплатою по процентній ставці 13,7% процентів річних. Згідно п. 2 додаткової угоди, термін повного повернення Кредитних ресурсів продовжився до 06.04.2009.

01.04.2008 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 592-038Д від 03.03.2008 був укладений договір застави (майнових прав) №592-038Z/1 де заставою є депозитний договір №1-7/13615 про банківський строковий вклад (депозит) Ф&К «Пенсійний» в національній валюті від 01.04.2008, відкритий депозитний внесок на ім`я ОСОБА_1 на суму 7 349 319,84 гривень, а також нараховані проценти у розмірі 15,7% відсотків річних по 06.04.2009.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 справа № 342/180/17 пров. № 14-131цс19.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг.

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII"Про захист прав споживачів" (далі - Закон №1023-XII) споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

За ч. 6 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності, розумності та справедливості (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Так, відповідно до аналізу вказаних договорів (депозитного та кредитного) в період дії депозитного договору за яким ОСОБА_1 передав на рахунок банку суму еквівалентну 1 420 890,69 доларів США, які при цьому за умовами депозитного договору банк міг використовувати на свій розсуд, а споживач отримати їх назад в любий момент дії договору, він отримує від банку кредит на суму загалом 1 415 000 доларів США з терміном дії обох договорів до 30.09.2008 року.

Фактично ОСОБА_1 отримав від банку в кредит кошти майже в такомуж навіть дещо меншому розмірі ніж ті які він поклав на рахунок банку і мав намір їх отримати. Що вже само по собі підтверджує не спростовані банком доводи позивача, що через відсутність у банку бажання повернути йому депозитні кошти, він вимушений був укласти договір кредиту, який і став інструментом отримання необхідних на той час йому коштів.

Вказане підтверджує і те, що строк дії кредитного договору на вказану суму був укладений лише на 6 місяців і саме до дати строку дії депозитного договору. А враховуючи, що за умовами як зазначено депозитного договору його кошти банк міг використовувати в період дії договору на власний розсуд, то фактично ОСОБА_1 отримав після підписання оскаржуваного договору в банку свої ж кошти однак в меншому розмірі і на невигідних для себе умовах, оскільки мав після цього обов`язок щодо сплати відсотків за договором.

Доводи позивача підтверджуються і правовідносинами які склались в подальшому. Так, позивач на це посилався і у суді першої інстанції, він звернувся до банку з вимогою про погашення кредитної заборгованості за рахунок депозитних коштів, на що банк йому письмово відмовив посилаючись, що це є правом, а не обов`язком банку (т. 1 а.с. 17-18).

За довідкою банку станом на 12.01.2009 року на депозитному рахунку ОСОБА_1 знаходилось вже разом з відсотками 7 840 175,67 грн. ( т. 2 а.с. 41).

Банк зазначив, що 12.04.2009 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором банк списав всі кошти з депозитного рахунку ОСОБА_1 разом з відсотками (т. 1 а.с. 96).

Є безпідставним посилання представника банку що погашення кредиту повинно було відбуватись за рахунок відсотків виплачених по депозиту, враховуючи те, що ці відсотки як і сам депозит так і не були повернуті позивачу. При цьому жодних розрахунків для підтвердження такого доводу банк не надав. Фактично за обставинами справи на день отримання кредиту, позивач отримав кошті в тій же (дещо меншій) сумі які мав у банку на депозиті які разом з відсотками так і залишились в банку.

У даних правовідносинах споживач звернувся до банку за поверненням своїх коштів, і отримав ці ж кошти у банку однак як кредитні, що вказує на порушення принципу добросовісності, розумності та справедливості в момент вимушеного для споживача підписання кредитного договору.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів вважає, що на момент укладення кредитного договору існував істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін, оскільки маючи значну суму коштів споживач зміг її отримати лише шляхом укладення кредитного договору який став інструментом повернення споживачем своїх же коштів з банку. Тобто самі правовідносини вже вказують на відсутність принципу добросовісності, розумності та справедливості в момент підписання оспорюваного договору. Банком не спростовані зазначені вище доводи споживача, при цьому банк не зазначив з яких підстав він дійшов до можливості надання кредиту на таку значну суму коштів коли така ж сума коштів перебувала на депозитному рахунку клієнта. Вже на момент укладення договору його умови завдали шкоди споживачеві у вигляді необхідності виплати відсотків за договором, коли він міг отримати ці ж кошти в банку без будь-яких подальших фінансових зобов`язань.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору з ОСОБА_1 банк дотримав вимог, передбачених ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», за яким продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар обов`язків кредитного договору. Враховуючи також те, що банк не тільки не повернув споживачеві суму депозиту (яка на момент отримання кредиту навіть перевищувала суму кредитних коштів і до списання банком лише значно за рахунок відсотків збільшилась) а і значну суму відсотків за ним.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, рішення суду попередньої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення яким позов задовольнити.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання кредитного договору недійсним задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 592-038Д укладений 03 березня 2008 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 23 грудня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков