Номер провадження: 22-ц/813/5867/19
Номер справи місцевого суду: 522/4911/19
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/4911/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- заявник - ОСОБА_1 ,

- заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису, за апеляційною скаргою адвоката Жмуд Олега Володимировича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Шенцевої О.П. о 17 годині 09 хвилині 08 квітня 2019 року, повний текст рішення складено 12 квітня 2019 року,

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеною заявою, в якій просить: 1) видати обмежувальний припис, яким вжити строком на шість місяців відносно ОСОБА_2 наступні заходи тимчасового обмеження прав та покладення на нього обов`язків, а саме - заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресами - АДРЕСА_1 ; 2) заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якщо остання за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 ; 3) заборонити ОСОБА_2 переслідувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 4) заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що вона з 2009 року по червень 2017 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 .. ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народилася донька ОСОБА_3 Р..

Через різні погляди на життя спільне проживання між сторонами припинено. З червня 2017 року вона разом з донькою проживають окремо.

ОСОБА_2 періодично відправляє її текстові повідомлення з образами у грубих непристойних формах, неодноразово за місцем її проживання ОСОБА_2 влаштовує сварки, скандали, регулярно відстежує її біля її житла, на заняттях які відвідує їх спільна донька, погрожує фізичним насильством.

09 лютого 2019 року ОСОБА_2 , вирішивши забрати дочку після тренування з гімнастики, прибув до СК «Едванс» за адресою - м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 24а та заявив, що він забирає дочку. Вона пояснила йому, що дитина останнім часом знервована і після спільного вирішення з дитиною цього питання він зможе її забрати. Така поведінка роздратувала ОСОБА_2 , він підійшов до дитини та взяв її на коліна. Донька була перелякана та знервована. На її вимоги повернути дитину не реагував. Вона повідомила ОСОБА_2 про те, що буде знімати його та телефон, що і зробила. ОСОБА_2 вихватив телефон з її рук, розбив його та штовхнув її до стіни. В подальшому вона викликала поліцію та разом з патрулем поїхала до відділу поліції де склала заяву про вчинення відносно неї та дитини протиправних дій (а. с. 2 3 зворотна сторона).

У судовому засіданні суду першої інстанції заявниця та її представники вимоги заяви підтримали, за викладених у заяві підстав. ОСОБА_1 додатково пояснила, що мотивами звернення до суду стали її побоювання за своє життя та за життя спільної малолітньої дочки. Пояснила, що не спілкується із ОСОБА_2 з останнього побачення з ним, яке було 09.02.2019 року. Заблокувала в телефоні його номер, вхідні дзвінки та вхідні повідомлення, в тому числі через «месенджери».

Заінтересована особа та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення заяви. ОСОБА_2 додатково пояснив, що він не вчиняв насильства відносно заявниці. 09 лютого 2019 року прибув до СК «Едванс» для того щоб побачитися з дочкою. Однак, заявниця заперечувала та вчинила конфлікт. Все це побачила дочка та піддалася нервовому становищу. Пояснив, що він взяв дочку на коліна для того щоб її заспокоїти та запитати про її справи, чи не хоче вона провести з ним час. Присутні особи під тиском змусили вийти на вулицю. Задля уникнення подальшого розвитку конфлікту він поїхав в орган поліції, надавав пояснення. Пояснив, що ніколи не буває за адресою проживання заявниці. За адресою - Воронцовський 8, він інколи буває, так як виконує функції голови ОСББ. Всі конфліктні ситуації провокує заявниця, не дозволяючи брати участь у вихованні дитини, висуваючи різноманітні вимоги. Інші доводи заяви на його думку є надуманими не відповідають дійсності.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2019 року у задоволенні вищезазначеної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, виходячи з досліджених обставин справи та пояснень її учасників, вбачається, що між батьками існує конфлікт з виховання дитини. Наявність конфліктних випадків між батьками стосовно виховання та участі батька у вихованні дитини, не можуть бути розцінені як факт домашнього насильства відносно заявниці навіть у випадках розмов, листування на підвищеному рівні (а. с. 41 - 43).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Жмуд О.В. просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2019 року. Ухвалити нове судове рішення, яким вказану заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленим, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що матеріали справи містять низку доказів щодо вчинення ОСОБА_2 дій, які у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» необхідно розцінювати як факт домашнього насильства відносно заявниці.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Жмуд О.В. електронною поштою до апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та за відсутності ОСОБА_1 ..

ОСОБА_2 причини неявки не повідомив. Заяв та клопотань не надав.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені законодавством строки розгляду справи, наявність заяви про розгляд справи за відсутності заявниці та її представника, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову у задоволенні вимог вищевказаної заяви. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 1, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству») та процесуального (ст. ст. 12, 77, 79, 80, 81, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно талону-повідомлення № 000677 09.02.2019 року до відділу поліції надійшло звернення ОСОБА_1 про вчинення ОСОБА_2 відносно неї протиправних дій (а. с. 13).

На підтвердження доводів заяви щодо вчинення ОСОБА_2 відносно заявниці протиправних дій останньою додано до заяви про видачу обмежувального припису звіт щодо ремонту (№ IT4864 від 12 лютого 2019 року) мобільного телефону ОСОБА_1 , який виходячи зі змісту заяви про видачу обмежувального припису розбив ОСОБА_2 (а. с. 14).

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що вона є знайомою заявниці, її дитина та дитина заявниці відвідує СК «Едванс». Зазначила, що 09.02.2019 року вона прибула до роздягальні, як тільки почула дитячий плач. ОСОБА_4 не відомо причину конфлікту та хто його ініціатор (а. с. 31 33).

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що вона є рідною сестрою заявниці. Малолітня дитина заявниці та заінтересованої особи п`ять днів на тиждень проводить з нею. Пояснила, що ніхто не забороняє заінтересованій особі бачитись з його дитиною. Не пояснила, в чому і коли виражалося насильство заінтересованої особи по відношенню до заявника. Не надала пояснень стосовно подій 09.02.2019 року (а. с. 31 33).

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Пунктом 7 частини 1 вказаної статті визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» закріплено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь- який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Крім того, пунктом 9 частини 1 вказаної статті визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з частиною 3 статті 26 вищевказаного Закону, рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Отже, необхідною правовою підставою для застосування щодо особи обмежувального припису є вчинення цією особою домашнього насильства та наявність достатніх ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, ч. 1 ст. 79 ЦПК України, ч. 1 ст. 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Оцінюючи надані заявницею докази на підтвердження фактів вчинення щодо неї домашнього насильства заінтересованою особою ОСОБА_2 , суд першої інстанції вірно зазначив, що на підтвердження вчинення домашнього насильства заявницею не надано суду належних, допустимих, достатніх доказів.

Згідно зі статтею 221 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 173-2 КУпАП, розглядають судді районних, районних у містах, міських чи міськрайонних судів.

Проте, постанов суду про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної та кримінальної відповідальності суду першої та апеляційної інстанції не надано.

Враховуючи принцип презумпції невинуватості, закріплений у статті 62 Конституції України, який розповсюджується і на справи про адміністративні правопорушення, належні докази вчинення ОСОБА_2 стосовно заявниці домашнього насильства, що є необхідною умовою для застосування обмежувального припису, ОСОБА_1 не надані.

За загальним правилом, закріпленим частиною 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, оскільки заявницею належним чином не доведено наявності передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» правових підстав для застосування щодо ОСОБА_2 обмежувального припису, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заява ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що посилання апелянта в апеляційній скарзі на низку доказів щодо вчинення ОСОБА_2 дій, які у розумінні правил Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» необхідно розцінювати як факт домашнього насильства відносно заявниці, є такими, які на увагу суду не заслуговують з огляду на вищевикладене.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є недоведеними, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Жмуд Олега Володимировича, діючого від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 грудня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе