Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" січня 2019 р. Справа № 608/1664/18

Номер провадження2/608/53/2019

Чортківський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого суду судді Парфенюка В. І.

з участю секретаря Южди Л. С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Чорткові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В позовній заяві вона вказала, що є власником квартири в АДРЕСА_1. Її неповнолітній син ОСОБА_2 зареєстрований у вказаній квартирі з 31 травня 2006 року, але фактично не проживає там з 01.02.2011 року по даний час. Тому ОСОБА_1 просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, подала суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, відзиву не подав, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Суд, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних мотивів.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 від 29 травня 2006 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10775214 від 29 травня 2006 року.

З копії будинкової книги вбачається, що в АДРЕСА_1 з 31 травня 2006 року зареєстрований ОСОБА_2

Згідно акту про встановлення факту непроживання від 27 серпня 2018 року відповідач ОСОБА_2 по місцю прописки не проживає, комунальними послугами не користується з 1 лютого 2011 року.

При вирішенні позовних вимог позивачки суд виходить з наступних вимог закону.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла, тобто кореспондується з обов'язком держави створювати умови для захисту цього права.

Основною гарантією реалізації конституційного права на житло є закріплення принципу, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Пункт 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Статтями 383 Цивільного кодексу України та 150 Житлового кодексу Української РСР передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Слід зазначити, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України).

Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 ст. 29 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Статтею 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-12, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

У відповідності із ч. 1 ст. 47 ЦПК України здатність здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Отже, неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 5, 13, 47, 76, 81, 258, 259, 263, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити за безпідставністю в позові ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, АДРЕСА_3) до ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, АДРЕСА_3) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги Тернопільському апеляційному суду через Чортківський районний суд протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: В. І. Парфенюк