ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/3555/18 Головуючий суддя І інстанції Нечипоренко І. М.
Провадження № 22-ц/818/1298/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 листопада 2018 року в складі головуючого судді Нечипоренко І.М. по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми,

встановив:

05 вересня 2018 ОСОБА_3 звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми.

Позовна заява мотивована тим, що 15 березня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого ОСОБА_4 видав власноручно складену розписку, за умовами якого ОСОБА_4 взяв у борг 15000,00 доларів США, що станом на момент звернення до суду із цим позовом складає за офіційним курсом НБУ (станом на 27.08.2018 року 1 долар США дорівнює 27,8852грн) 418278,00 грн, які зобов'язався повернути протягом трьох місяців, тобто до 15.06.2018, але свої зобов'язання перед кредитором ОСОБА_4 не виконав.

02 серпня 2018 року між ОСОБА_5 та ним було укладено Договір відступлення права вимоги, за умовами якого ОСОБА_6 передала йому права вимоги, що виникли на підставі договору позики, що укладений 15.03.2017 року між нею та ОСОБА_4 У зв'язку з тим, що відповідачем неналежно виконувались свої зобов'язання за договором позики від 15.03.2017 року, у нього станом на 27.08.2018 року виникла заборгованість в розмірі 418278,00 грн. Оскільки договором позики не було встановлено розміру відсотків, останні визначаються на рівні облікової ставки НБУ та станом на 27.08.2018 року відсотки за користування вказаними коштами складають 88927,04 грн. Отже, заборгованість ОСОБА_4 в загальному розмірі складає 507205,04 грн та складається із заборгованості за позикою в розмірі 418278,00грн, що еквівалентно 15000,00доларів США та відсотків за користування позикою в розмірі 88927,04грн.

На підставі викладеного, уточнивши позов 20 вересня 2018 року, ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 15.03.2017 в розмірі 507205,04грн, яка складається із заборгованості за позикою в розмірі 418278,00грн, що еквівалентно 15000,00доларів США та відсотків за користування позикою в розмірі 88927,04грн.

Відповідачем надано письмовий відзив, згідно якого заперечує проти позовних вимог, стверджуючи, що жодних боргових зобов'язань у нього перед ОСОБА_6

Миколаївною ніколи не виникало. ОСОБА_6 є дружиною ОСОБА_7, з яким відповідач певний проміжок часу спілкувався та приятелював. З ОСОБА_6 ніяких

стосунків ані дружніх, ані приятельських ОСОБА_4 ніколи не підтримував, договорів позики або інших договорів не укладав. Як убачається зі змісту розписки від 15.03.2017, ОСОБА_4 позичив 15000 доларів США та зобов'язався повернути борг протягом трьох місяців. Проте, з тексту розписки неможливо встановити сторони укладеного договору позики. З тексту розписки вбачається, що боржником (позичальником) є ОСОБА_4, при цьому особа кредитора (позикодавця) у розписці не зазначена, тому з яких підстав позивач вважає кредитором ОСОБА_6 не відомо. Враховуючи, що розписка не містить відомостей про позикодавця за договором позики від 15.03.2017, він не вважає цей документ доказом виникнення грошового зобов'язання ОСОБА_4 перед ОСОБА_6, а відтак виникнення у останньої право вимоги до ОСОБА_4 підлягає доведенню. Вважає, що оскільки ОСОБА_4 не мав перед ОСОБА_6 будь-яких грошових зобов'язань, ці зобов'язання не могли бути передані позивачу по справі ОСОБА_3, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню (а.с.35-37).

Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, про обставини справи пояснив, як зазначено вище.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовні вимоги не визнала у повному обсязі.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 29 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, суд прийшов до помилкового висновку що у ОСОБА_6 та у нього не виникло право вимагати погашення заборгованості

Вказав, що він новим кредитором відповідно до договору позики укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 15.03.2017 року. У подальшому 02.08.2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого ОСОБА_6 передав ОСОБА_8 права вимоги, що виникли на підставі договору позики укладеного 15.03.2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Зазначив, що під час судового засідання ні представник відповідача, ні сам ОСОБА_4 не спростували факту складання розписки саме ОСОБА_4 та не надали доказів цього. Матеріали справи не містять відомостей про дійсного позикодавця у котрого відповідач ніби-то отримував вказану позику та відомостей звідки у ОСОБА_6 та у нього наявний оригінал розписки. Тому розписка свідчить про те, що зобов'язання відповідачем не виконано та у нього є право вимагати погашення вказаної заборгованості.

Посилається на постанови Верховного суду України від 13.12.2017 року та Верховного суду від 28.03.2018 року та від 27.06.2018 року, що суди повинні виявляти справжню правову природу розписки, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

25 січня 2019 року до Харківського апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_4-адвоката ОСОБА_9, у якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, стягнути з позивача на користь відповідача понесені останнім витрати на правову допомогу під час розгляду справи в Харківському апеляційному суді, орієнтовний розмір суми судових витрат складає 3000 грн.00 коп.

На обґрунтування відзиву вказала, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з відсутності у борговій розписці даних про позикодавця, тобто відсутності засвідчення отримання ОСОБА_4 саме від ОСОБА_6 певної суми грошей, а також зобов'язання ОСОБА_4 саме ОСОБА_6 повернути борг. Вважає, що судом першої інстанції ухвалене законне та обґрунтоване рішення, наведені в апеляційній скарзі доводи позивача не спростовують висновків суду. Суд першої інстанції цілком обґрунтовано вважав, що дані про позикодавця, є необхідним при укладенні договору позики, з посиланням на відповідні правові норми та правову позицію Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, зробив висновок про те, що між ОСОБА_6 яка відступила право вимоги ОСОБА_3, та ОСОБА_4 не встановлена наявність правовідносин за договором позики, виходячи зі змісту наданої розписки, на підставі якої доказується факт укладення договору позики і його умов. При таких обставинах, оскільки розписка ОСОБА_4 не містить найменування сторін, між якими склалися правовідносини позики, цей документ не є документом, що підтверджує боргове зобов'язання між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Інших документів, які посвідчують виникнення у ОСОБА_6 права вимоги повернення боргу ОСОБА_4 позивачем не надано. Під час розгляду справи позивач зазначив, що доказом виникнення правовідносин за договором позики між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 є наявність у останньої боргової розписки від імені ОСОБА_10 Будь-яких інших доказів виникнення зазначених правовідносин позивач не має.

Зазначила, що є безпідставним посилання позивача на рішення апеляційного суду Одеської області, ухвалене 13.07.2016р. при розгляді іншої цивільної справи № 509/5118/15-ц, про те що особу, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, можна вважати позикодавцем при відсутності належних та допустимих доказів, що спростовують зміст боргового документу, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє. Відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Згідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені лише у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Доводи скарги про те, що ОСОБА_4 зобов'язаний або визнавати позовні вимоги або доводити виникнення правовідносин за договором позики між ним та іншою особою, яка не є учасником справи та не має відношення до справи, що розглядається, - суперечать як чинному законодавству так і правовим позиціям Верховного Суду.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає у повній мірі.

Так, відповідно до змісту ст. статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визнані у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцеві, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 79цс14 про стягнення заборгованості за договором позики стосовно змісту ст.ст. 1046, 1047 ЦК України була висловлена наступна правова позиція.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Виходячи зі змісту вказаної норми ст. 1047 ЦК України про зміст істотних умов договору позики та його обов'язкову письмову форму, розписка про отримання грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, і у випадку відсутності окремо укладеного договору підтверджує як факт його укладення, умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора визначеної у договорі грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди відповідно до правової позиції, яка висловлена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 79цс14 повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, виходячи з вимоги ч 1 ст. 1047 ЦК України про обов1'розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Судовим розглядом встановлено, і ці обставини сторони не оспорюють, що відповідно до розписки від 15.03.2017 ОСОБА_4 взяв у борг 15000,00 доларів США та зобов'язався повернути протягом трьох місяців (а.с.52).

02.08.2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір, згідно умов якого первісний кредитор - ОСОБА_6 відступила новому кредитору - ОСОБА_3 право вимоги за договором позики від 15.03.2017 року на суму 15000,00грн, укладеного між нею та ОСОБА_4 (а.с.51).

Передача права вимоги (цесія) є заміна кредитора в зобов'язанні шляхом передачі ним своїх прав іншій особі за угодою (ч. 1 ст. 512 ЦК України). Внаслідок такої угоди новий кредитор одержує всі права першого кредитора у зобов'язанні, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

Відповідно до п. 2 вказаного договору відступлення права вимоги, первісний кредитор (ОСОБА_6.) передала в момент укладення цього договору новому кредитору (ОСОБА_3.) документи, що засвідчують право вимоги, що передбачене п. 1 цього договору (за договором позики від 15.03.2017 року на суму 15 000 доларів США, що на момент укладення цього договору уступки за офіційним курсом НБУ складає 404431,95 грн., зі строком повного погашення коштів не пізніше 15 червня 2017 року, укладеного між первісним кредитором, ОСОБА_6 та громадянином ОСОБА_4, на підтвердження укладення якого видано розписку від 15.03.2017 року, в обсягах і на умовах, встановлених договором між первісним кредитором, ОСОБА_11 і ОСОБА_4 До нового кредитора переходять права первісного кредитора (ОСОБА_11.) у зобов'язанні в обсязі, що існували на момент переходу цих прав) (а.с. 51).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції з посиланням на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 79цс14, виходив з того, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу того, що позивач має право вимоги для стягнення боргу, зазначеного у письмовій розписці відповідача. Позивач не довів, що між ОСОБА_6, яка відступила право вимоги ОСОБА_3, та ОСОБА_4 був укладений договір позики з приводу зазначених у розписці грошових коштів, оскільки розписка не містить необхідних згідно до положень ст, 1046 1049 ЦК України положень про іншу сторону договору, позикодавця, про отримання від нього суми позики та про зобов'язання позичальника повернути борг позикодавцю.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції та застосуванням правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 79цс14, що відповідає наведеним положенням ч. 4 ст. 263 ЦПК України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Наявна в матеріалах справи надана позивачем письмова розписка, на яку є посилання у зазначеному договорі уступки права вимоги, не містить обов'язкових за змістом ст. 1047 ЦК України відомостей про особу кредитора, кому відповідач зобов'язаний повернути борг. Письмових доказів про те, що кредитором за цією розпискою є саме ОСОБА_6 матеріали справи не містять.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 при застосуванні ст.ст. 1046, 1047 ЦК України була висловлена аналогічна правова позиція наступного змісту.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З матеріалів справи вбачається, що 15.03.2017 року ОСОБА_4 видав розписку наступного змісту: «Я, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкаючого за адресою АДРЕСА_1, НОМЕР_1 взяв у борг 15000 доларів США. Зобов'язуюсь повернути протягом трьох місяців. 15.03.2017»

Суд першої інстанції на підставі наявних у справі доказів відповідно до положень ст. 263 ЦПК України встановив викладені вище обставини справи, обґрунтовано застосував наведені норми матеріального права, правові позиції Верховного Суду України, які є чинними, та дійшов до обґрунтованих висновків, що у розписці від 15.03.2017 року відсутні необхідні для договору позики істотні умови про особу позикодавця, а також зобов'язання позичальника повернути борг позикодавцю (ч.ч. 1 ст.ст. 1046, 1049 ЦК України).

З тексту розписки не вбачається, що відповідач отримав у позивача грошові кошти у борг та зобов'язався у зв'язку з цим повернути таку ж суму грошових коштів.

З огляду на це та відповідно до положень ст.ст. 512, 514 ЦК України про обсяг прав, які отримує новий кредитор, за недоведеності права вимоги у ОСОБА_6, у позивача ОСОБА_3 також не доведено право вимоги на підставі розписки. Під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_4 пояснив, що вказану розписку він ОСОБА_6 не видавав.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що між ОСОБА_6, яка відступила право вимоги ОСОБА_3, та ОСОБА_4 не встановлена наявність правовідносин за договором позики, виходячи зі змісту наданої розписки, на підставі якої доказується факт укладення договору позики і його умов.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на постанови Верховного суду України від 13 грудня 2017 року, Верховного суду від 28 березня 2018 року та 27 червня 2018 року є безпідставними, оскільки вони стосуються обов'язку суду з'ясовувати відповідність змісту письмових розписок тим ознакам і суттєвим умовам договору позики, які викладені у ст. 1046 ЦК України. Колегія суддів не знайшла не відповідності правовим позиціям, які є аналогічними до вищевказаних, висновків суду першої інстанції про недоведеності позову.

Безпідставним також є посилання в доводах скарги на правову позицію, яка висловлена у рішенні апеляційного суду Одеської області від 13.07.2016р. при розгляді цивільної справи № 509/5118/15-ц, про те що особу, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, можна вважати позикодавцем при відсутності належних та допустимих доказів, що спростовують зміст боргового документу, або при наявності доказів неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє. Відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Крім того, відповідно до ст.ст. 1, 75 Женевської Конвенції 1930р., якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (Закон України від 6 липня 1999 року N 826-XIV про приєднання) також передбачено необхідність зазначати у векселі найменування особи, якій або за наказом якої повинен бути здійснений платіж.

Таки чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у даному випадку відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 листопада 2018 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 08 лютого 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.