Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 727/8727/16-ц

провадження № 61-21398св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Чернівецький міський голова, Чернівецька міська рада,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Комунальна медична установа «Міська стоматологічна поліклініка»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Чернівецької міської ради та Чернівецького міського голови на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 грудня 2016 року у складі судді Смотрицького В. Г. та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 28 березня 2017 року у складі колегії суддів: Кулянди М. І., Одинака О. О., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернівецького міського голови, Чернівецької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Комунальна медична установа«Міська стоматологічна поліклініка» (далі - КМУ «Міська стоматологічна поліклініка»), про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 01 квітня 2015 року між Чернівецьким міським головою Каспруком О . П. та ОСОБА_1 укладений трудовий контракт про виконання обов`язків головного лікаря КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» та директора міського територіального медичного об`єднання «Стоматологія» (далі - МТМО «Стоматологія») на період з 01 квітня 2015 року до 31 березня 2018 року.

Розпорядженням Чернівецького міського голови від 26 липня 2016 року № 1014-к звільнено ОСОБА_1 з посади головного лікаря КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» та директора МТМО «Стоматологія» з 26 липня 2016 року відповідно до пункту 9 статті 36 КЗпП України у зв`язку з підставами, передбаченими іншими законами. Однією з підстав для звільнення його з роботи зазначено постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року у справі № 33/794/54/16, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172-7 КУпАП (неповідомлення у встановлених законом випадках та порядку про наявність реального конфлікту інтересів).

У статті 28 Законом України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року, який набрав чинності 26 квітня 2015 року, зазначено, що особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зобов`язані вжити заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів, повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника.

Відповідальність за вчинення зазначеного корупційного правопорушення передбачена новою редакцією статті 172-7 КУпАП, яка також набрала чинності 26 квітня 2015 року та охоплювала період укладення ОСОБА_1 договору оренди із ТОВ «Медмаркет Рітейл Груп» з 01 квітня 2014 року до 25 квітня 2015 року.

У постанові Апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року про притягнення його до адміністративної відповідальності зазначено, що в його діях наявний склад адміністративного правопорушення, яке він нібито вчинив у період з 01 квітня 2015 року до 26 квітня 2015 року.

Спеціальна норма, яка передбачає підставу для звільнення особи від виконання посадових обов`язків, тобто звільнення її з роботи, у Законі України «Про запобігання корупції» відсутня.

Оскільки постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року до нього застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу, то підстави, передбачені статтею 65 Закону України «Про запобігання корупції» для притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи, відсутні.

Вважав, що Чернівецький міський голова не мав правових підстав для звільнення його з роботи. Крім цього, на день звільнення у КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» були вакантні посади, які він міг зайняти, оскільки має вищу освіту за спеціальністю лікар стоматолог-ортопед, вищу категорію лікаря-ортопеда, сукупність кандидата медичних наук, стаж роботи за спеціальністю більше 20 років, однак вакантні посади не були йому запропоновані.

Вважає, що є підстави для поновлення йому строку звернення до суду для вирішення трудового спору у зв`язку із тим, що встановлений статтею 233 КЗпП України строк для звернення із заявою до суду пропущений ним з поважних причин, а саме: у серпні 2016 року, тобто протягом одного місяця з дня звільнення з роботи, він звернувся з позовом до Чернівецького міського голови, КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» про визнання незаконним розпорядження Чернівецького міського голови про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Трудовий спір розглядався Шевченківським районним судом м. Чернівці та Апеляційним судом Чернівецької області, однак у зв`язку із тим, що Шевченківський районний суд м. Чернівці вирішив права та обов`язки Чернівецької міської ради, не залучивши її до участі у справі в якості співвідповідача, це рішення було скасовано Апеляційним судом Чернівецької області.

На підставі викладеного просив суд поновити йому строк звернення до суду з вказаним позовом, поновити його на посаді головного лікаря КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» та директора МТМО «Стоматологія» з 26 липня 2016 року, стягнути з міського бюджету Чернівецької міської ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 34 508,60 грн та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі й стягнення на його користь заробітної плати за один місяць.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 грудня 2016 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного лікаря КМУ «Міська стоматологічна поліклініка», директора МТМО «Стоматологія» з 26 липня 2016 року.

Стягнуто з міського бюджету Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 34 508,60 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат та допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного лікаря КМУ «Міська стоматологічна поліклініка», директора МТМО «Стоматологія» з 26 липня 2016 року та стягнення на його користь заробітної плати за один місяць у розмірі 10 106,09 грн за вирахуванням суми обов`язкових платежів.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивача незаконно звільнено з посади головного лікаря КМУ «Міська стоматологічна поліклініка», директора МТМО «Стоматологія». У зв`язку із незаконним звільненням з роботи з 27 липня 2016 року позивач перебував у вимушеному прогулі. Відповідно до пункту 3.3 трудового контракту від 01 квітня 2015 року за виконання обов`язків, передбачених цим трудовим контрактом, головному лікарю, директору нараховується заробітна плата за рахунок міського бюджету в межах фонду оплати праці в такому розмірі, а саме: посадового окладу в розмірі 3 526,26 грн.; надбавки за інтенсивність праці та особливий характер роботи у розмірі 50 % до посадового окладу (1 763,13 грн); надбавки за вислугу років в розмірі 30 % (1 057,88 грн); доплата за почесне звання «Заслужений лікар України» - 20 % (705,26 грн); доплата за науковий ступінь «Кандидат медичних наук» - 15 % (528,94 грн); премії у розмірі 33,3 % нарахованої заробітної плати до посадового окладу щомісячно (2 524,63 грн). Тобто розмір щомісячної заробітної плати становить 10 106,09 грн. Кількість робочих днів з розрахунку п`ятиденного робочого тижня за два останні перед звільненням місяці роботи (травень, червень) складає 41 день. Заробітна плата за два місяці відповідно становить 20 212,18 грн, а тому на користь позивача необхідно стягнути з міського бюджету Чернівецької міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 34 508,60 грн.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 28 березня 2017 року апеляційну скаргу Чернівецької міської ради задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 грудня 2016 року про задоволення позову ОСОБА_1 до КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» про поновлення на посаді головного лікаря КМУ «Міська стоматологічна поліклініка», про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Чернівецького міського голови, Чернівецької міської ради про стягнення з міського бюджету Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 34 508,60 грн, а також у частині допуску до негайного виконання рішення суду про стягнення заробітної плати за один місяць скасовано.

У позові ОСОБА_1 до КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» про поновлення на посаді головного лікаря КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» відмовлено.

В позові ОСОБА_1 до Чернівецького міського голови, Чернівецької міської ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 34 508,60 грн відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що контракт був укладений та підписаний між позивачем та Чернівецьким міським головою. Звільнено позивача теж на підставі розпорядження Чернівецького міського голови. КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» не вчиняла будь-яких дій, направлених на визнання або оспорювання законних прав позивача. За таких обставин КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» не є належним відповідачем у цій справі. А тому рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 до КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» про поновлення на посаді головного лікаря КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині. Крім цього, суд першої інстанції безпідставно стягнув із міського бюджету Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 34 508,60 грн, оскільки КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» та централізована бухгалтерія здійснює нарахування та виплату заробітної плати головному лікарю (директору), у межах затверджених видатків на оплату праці в кошторисі установи. За таких обставин суд дійшов висновку, що Чернівецький міський голова та Чернівецька міська рада не є належним відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. А тому суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 до Чернівецького міського голови, Чернівецької міської ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 34 508,60 грн та відмовив у позові в цій частині. Разом із цим, колегія суддів визнала правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач був незаконно звільнений з посади головного лікаря КМУ«Міська стоматологічна поліклініка», директора МТМО «Стоматологія», оскільки Чернівецький міський голова, приймаючи розпорядження про звільнення ОСОБА_1 з посади головного лікаря КМУ «Міська стоматологічна поліклініка», не вживав заходів, передбачених статтею 29 та частиною другою статті 34 Закону України «Про запобігання корупції» для врегулювання конфлікту інтересів, які існували у позивача ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводів

У квітні 2017 року Чернівецька міська рада подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Чернівецького міського голови, Чернівецької міської ради про поновлення ОСОБА_1 на роботі з 26 липня 2016 року та закрити провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Чернівецького міського голови про поновлення на роботі з 26 липня 2016 року, а в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного лікаря з 26 липня 2016 року відмовити у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи питання про поновлення строку на звернення до суду з позовом суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що строк, встановлений у статті 233 КЗпП України, позивач пропустив з поважних причин, оскільки у серпні 2016 року він звернувся до суду з позовом до Чернівецького міського голови та КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Однак такий висновок судів першої та апеляційної інстанцій є неправомірним, оскільки правильність визначення особи, яка порушила права позивача та спосіб захисту свого порушеного права залежить від волі самого позивача. Обставина, на яку посилалися суди першої та апеляційної інстанцій як на підставу для поновлення строку звернення до суду, не є особливою та непереборною і такою, що не залежала від волі позивача, виключна наявність якої може бути підставою для поновлення процесуального строку для звернення до суду з позовом. Крім цього, суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин частину першу статті 205 ЦПК України та не закрили провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 до Чернівецького міського голови про поновлення на роботі. Також суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що Чернівецька міська рада не приймала рішень щодо звільнення позивача з роботи, так як не має повноважень щодо його призначення чи звільнення. Оскільки згідно з частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, позовні вимоги ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про поновлення на роботі задоволенню не підлягають. Звільнення відбулося не у зв`язку із застосуванням дисциплінарного стягнення, а у порядку статей 40, 41 КЗпП України та є самостійною підставою, передбаченою пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП України та статтями 29, 34 Закону України «Про запобігання корупції». Посилання судів попередніх інстанцій на те, що на час звільнення позивача були вакантними інші посади, однак позивачу не пропонувалося переведення на іншу посаду або надання іншої роботи у цій установі, не ґрунтуються на нормах закону.

У травні 2017 року Чернівецький міський голова подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині поновлення строків звернення до суду та поновлення на роботі й ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у позові, а в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Чернівецького міського голови про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та провадження в цій частині закрити на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції необґрунтовано поновлено строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, безпідставно відмовлено у закритті провадження в частині вимог, щодо яких ухвалено рішення суду, яке набрало законної сили. Крім цього, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення строку на звернення до суду з цим позовом з підстав, якими позивач не пов`язував поважність причин пропуску строку. Звільнення ОСОБА_1 відбулося не у зв`язку із застосуванням дисциплінарного стягнення у порядку, визначеному статтями 40, 41 КЗпП України, а є самостійною підставою, передбаченою пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП України та статтями 29, 34 Закону України «Про запобігання корупції». Роботодавець зобов`язаний вжити заходів до врегулювання не тільки існуючого конфлікту інтересів, а й вжити заходів до запобігання потенційного конфлікту інтересів. Право вибору заходу врегулювання конфлікту інтересів належить роботодавцеві і складає зміст його дискреційних повноважень. Чернівецький міський голова не є належним відповідачем у цій справі оскільки є посадовою особою та виконує свої обов`язки у межах реалізації своїх повноважень.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У червні 2017 року ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_4 , подав до суду відзив на касаційну скаргу Чернівецького міського голови, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

У липні 2017 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 , у якому він просив касаційну скаргу Чернівецького міського голови залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Чернівецького міського голови та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду м. Чернівці.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Чернівецької міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 28 березня 2017 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 10 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Відповідно до пункту 3.1 Статуту КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» установа є юридичною особою. Права та обов`язки юридичної особи установа набуває з дня її державної реєстрації.

Установа несе відповідальність за своїми зобов`язаннями відповідно до чинного законодавства (пункт 3.1 Статуту).

Призначення або звільнення з посади головного лікаря установи здійснюється Чернівецьким міським головою. Умови праці діяльність головного лікаря регламентуються трудовим контрактом (пункт 6.3 Статуту).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01 квітня 2015 року між Чернівецьким міським головою Каспруком О. П. та ОСОБА_1 укладений трудовий контракт № 1523 на виконання обов`язків головного лікаря КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» та директора МТМО «Стоматологія» на період з 01 квітня 2015 року до 31 березня 2018 року.

За виконання зобов`язань, передбачених цим трудовим контрактом, головному лікарю, директору нараховується заробітна плата за рахунок міського бюджету у межах фонду оплати праці, виходячи з установлених головному лікарю, директору: посадового окладу в розмірі 3 526,26 грн; надбавки за інтенсивність праці та особливий характер роботи у розмірі 50 % до посадового окладу; надбавки за вислугу років у розмірі 30 %; доплата за почесне звання «Заслужений лікар України» - 20 %; доплата за науковий ступінь «Кандидат медичних наук» - 15 %; премії в розмірі 33,3 % нарахованої заробітної плати до посадового окладу щомісячно (пункт 3.3 трудового контракту).

Розпорядженням Чернівецького міського голови від 26 липня 2016 року № 1014-к звільнено ОСОБА_1 з посади головного лікаря КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» та директора МТМО «Стоматологія» з 26 липня 2016 року відповідно до пункту 9 статті 36 КЗпП України у зв`язку з підставами, передбаченими іншими законами. Однією з підстав для звільнення його з роботи зазначено постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року у справі № 33/794/54/16 про адміністративне корупційне правопорушення, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні з 01 квітня 2015 року до 26 квітня 2015 року адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172-7 КУпАП (неповідомлення у встановлених законом випадках та порядку наявність реального конфлікту інтересів) та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1 700,00 грн.

Конфлікт інтересів полягає у тому, що ОСОБА_6 , яка проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_1 , обіймає посаду менеджера з роздрібної торгівлі непродовольчими товарами у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Медмаркет Рітейл Груп» (далі - ТОВ «Медмаркет Рітейл Груп»). Основним завданням менеджера зі збуту є організація зв`язків з діловими партнерами, виконання роботи з укладання договорів на постачання продукції і узгодження умов постачання; складання заявок та зведених відомостей постачання товару та інше. Упродовж 2015 року між Чернівецькою філією ТОВ «Медмаркет рітейл груп» та КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» в особі ОСОБА_1 . було укладено десятки договорів про поставку виробів медичного призначення. Оскільки основним та пріоритетним завданням менеджера товариства є пошук клієнтів для реалізації продукції підприємства, договірна робота, прийняття заказів, контроль за постачанням - з метою забезпечення максимального прибутку суб`єкта господарювання, то ОСОБА_6 могла брати участь у підготовці та виконанні договорів, що вказує на наявність конфлікту інтересів.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 02 листопада 2016 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 вересня 2016 року у справі № 727/6112/16-ц та у позові ОСОБА_1 до Чернівецького міського голови, КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» про визнання незаконним розпорядження Чернігівського міського голови про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суду, і застосовані норми права

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови є повністю ідентичними за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих елементів позову не перешкоджає повторному зверненню до суду для вирішення спору по суті.

Доводи касаційної скарги про те, що суди у порушення частини другої статті 205 ЦПК України 2004 року не закрили провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Чернівецького міського голови та КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» з підстави наявності рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 02 листопада 2016 року у справі № 727/6112/16-ц про відмову у позові ОСОБА_1 до Чернівецького міського голови, КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» про визнання незаконним розпорядження Чернігівського міського голови про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не заслуговують на увагу. У цій справі ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами до нового відповідача, а саме до Чернівецької міської ради і змінив частково позовні вимоги. Тому склад учасників справи та предмети позову у справі № 727/6112/16-ц та в цій справі не є тотожними. Таким чином, підстави для закриття провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року в частині позову ОСОБА_1 до Чернівецького міського голови, КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» про визнання незаконним розпорядження Чернігівського міського голови про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Згідно з частинами першою-другою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При цьому норми трудового законодавства України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Поважність причин означає, що працівник не ставився безвідповідально до питання захисту своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали певні об`єктивні причини.

У разі пропуску передбачених статтею 233 КЗпП України строків звернення до суду для вирішення трудового спору суд з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. За необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті.

У випадку пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернівецького міського голови, КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» про визнання незаконним розпорядження Чернігівського міського голови про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 02 листопада 2016 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 вересня 2016 року у цій справі № 727/6112/16-ц та ухвалено нове рішення про відмову у позові з тих підстав, що суд першої інстанції вирішив питання про права та обов`язки Чернівецької міської ради та не роз`яснив позивачу його право звернутися з клопотанням про залучення до участі у справі як співвідповідача Чернівецької міської ради.

У цій справі суди надали належну правову оцінку доводам позивача щодо поважності причин пропуску місячного строку звернення до суду з позовом. Зокрема, суди правильно виходили з того, що вказані обставини (звернення до суду з позовом у серпні 2016 року) свідчать про те, що позивач не ставився зневажливо до питання про захист своїх трудових прав, а у визначений законом місячний строк скористався своїм правом на судовий захист порушених прав.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами.

ОСОБА_1 , обіймаючи посаду головного лікаря КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» та директора МТМО «Стоматологія», не повідомив Чернівецького міського голову або будь-який інший виконавчий орган Чернівецької міської ради про наявність в нього реального конфлікту інтересів та протягом 2015 року уклав від імені КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» договори з Чернівецькою філією ТОВ «Медмаркет рітейл груп» про поставку виробів медичного призначення на загальну суму 1 194 730,00 грн та продовжував свою діяльність у 2016 році.

Частиною четвертою статті 28 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що безпосередній керівник або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади, якому стало відомо про конфлікт інтересів підлеглої йому особи, зобов`язаний вжити передбачені цим Законом заходи для запобігання та врегулювання конфлікту інтересів такої особи.

Відповідно до частини другої статті 34 Закону України «Про запобігання корупції» звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється у разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, у тому числі через відсутність її згоди на переведення або на позбавлення приватного інтересу.

Право вибору заходу врегулювання конфлікту інтересів належить роботодавцю і складає зміст його дискреційний повноважень. Закон України «Про запобігання корупції» визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень. Цей закон не містить положень про обов`язок роботодавця застосовувати до особи всі можливі заходи врегулювання конфлікту інтересів до працівника перед звільненням. У ньому лише зазначено про обов`язок роботодавця застосувати такі заходи і надається право вибору у прийнятті рішення роботодавцем для досягнення цілей цього закону - запобігання корупції.

Корупція становить серйозну загрозу верховенству права, підриває основи демократії, нівелює соціальну справедливість, перешкоджає економічному розвитку та загрожує належному виконанню державою своїх зобов`язань щодо поваги, захисту, сприяння та виконання прав людини, що знайшло своє відображення у Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти корупції від 31 жовтня 2003 року, яка набрала чинності для України з 01 січня 2010 року, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України (далі - Конвенція ООН проти корупції).

Частиною першою статті 5 Конвенції ООН проти корупції передбачено, що кожна Держава-учасниця, згідно з основоположними принципами своєї правової системи, розробляє й здійснює або проводить ефективну скоординовану політику протидії корупції, яка сприяє участі суспільства і яка відображає принципи правопорядку, належного управління державними справами й державним майном, чесності й непідкупності, прозорості й відповідальності.

Кожна Держава-учасниця прагне, згідно з основоположними принципами свого внутрішнього права, створювати, підтримувати й зміцнювати такі системи, які сприяють прозорості й запобігають виникненню конфлікту інтересів (частина четверта статті 7 Конвенції ООН проти корупції).

Згідно із частиною четвертою статті 8 Конвенції ООН проти корупції кожна Держава-учасниця розглядає, згідно з основоположними принципами свого внутрішнього права, можливість запровадження заходів і систем, які сприяють тому, щоб державні посадові особи повідомляли відповідним органам про корупційні діяння, про які їм стало відомо під час виконання ними своїх функцій.

Статтею 19 Конвенції ООН проти корупції встановлено, що кожна Держава-учасниця розглядає можливість вжиття таких законодавчих та інших заходів, які можуть бути необхідними для визнання злочином умисного зловживання службовими повноваженнями або службовим становищем, тобто здійснення будь-якої дії чи утриманні від здійснення дій, що є порушенням законодавства, державною посадовою особою під час виконання своїх функцій з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи.

Статтею 34 Конвенції ООН проти корупції врегульовано питання щодо наслідків корупційних діянь, а саме: з належним урахуванням добросовісно набутих прав третіх осіб кожна Держава-учасниця вживає заходів, відповідно до основоположних принципів свого внутрішнього права, щоб врегулювати питання про наслідки корупції. У цьому контексті Держави-учасниці можуть розглядати корупцію як фактор, що має значення в провадженні про анулювання або розірвання контрактів, або відкликання концесій або інших аналогічних інструментів, або вжиття заходів для виправлення становища, яке склалося.

Зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних порушень визначається Законом України «Про запобігання корупції».

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на зазначені вище положення міжнародного та національного законодавства України увагу не звернули, не дослідили наявні в матеріалах справи докази, не з`ясували належним чином фактичні обставини справи та дійшли передчасного висновку про наявність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про поновлення його на роботі. Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі, то вони також не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у позові.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Чернівецької міської ради та Чернівецького міського голови задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 28 березня 2017 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 до Чернівецького міського голови, Чернівецької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Комунальна медична установа «Міська стоматологічна поліклініка», про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк