Справа № 464/9152/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Радченко Е.А.
Провадження № 22-ц/811/400/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року м.Львів

Справа № 464/9152/16

Провадження № 22ц/811/400/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м.Львова, ухвалене у м.Львові 12 травня 2018 року (суддя Радченко Е.А.)

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5

про визнання договору недійсним;

за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4

про стягнення боргу, -

встановив:

21 грудня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір позики, укладений 24 липня 2013 року між його матір'ю (ОСОБА_3.) та відповідачем ОСОБА_5, з тих підстав, що фактично кошти позичені у ОСОБА_6, а позичальником за цим договором був він (позивач), а не ОСОБА_3 Кошти він позичив з метою виконання кредитних зобов'язань перед АТ «Астра Банк», щоб уникнути звернення стягнення на передане в іпотеку належне їм житло у зв'язку із заборгованістю перед цим банком. Договір позики був укладений під впливом тяжкої для його сім'ї обставини - загрози втрати єдиного житла і на вкрай невигідних умовах, оскільки фактично предметом позики були грошові кошти в сумі 280 000 грн., а в договорі зазначена сума з урахуванням процентів за користування позиченими коштами - 355 600 грн.

17 січня 2017 року ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в розмірі 1 901 620,28 грн., з яких: 1 231 220,64 грн., що згідно з офіційним курсом Національного банку України на день звернення з цим позовом, еквівалентно 44 413,86 доларам США, - предмет позики; 670 399,64 грн., що еквівалентно 24 183,35доларам США, - штрафні санкції за 1089 днів прострочення виконання грошового зобов'язання.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що за договором позики він позичив ОСОБА_3 355 600 грн., що на час позики еквівалентно 44 413,86 доларів США. Позичальник зобов'язалася повернути ці кошти до 24 січня 2014 року. Своїх зобов'язань вона не виконала і у зв'язку з цим повинна сплатити борг з урахуванням 0,05% від простроченої суми за кожний день прострочення платежу (1089 днів).

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 травня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 Позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 борг за договором позики, укладеним 24 липня 2013 року, в розмірі 966 017,39 грн. та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 8 000 грн., всього - 974 017,39 грн.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати договір позики, укладений між нею та ОСОБА_5 недійсним, у задоволенні зустрічного позову відмовити повністю. Зазначає, що в дійсності ОСОБА_4, а не вона (ОСОБА_3.) отримав у позику кошти в сумі 280 000 грн. для сплати його заборгованості перед банком, які частково повернув, що підтверджено розписками, його письмовими поясненнями та поясненнями свідка, які суд безпідставно не врахував при вирішенні даної справи. Зазначає, що кошти позичено у скрутний для його сім'ї час під впливом тяжких обставин, так як необхідно було повернути банку кредит, щоб не допустити звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором - на їхнє єдине житло. Вкрай невигідними умовами вважає те, що в оспорюваному договорі позики зазначена більша сума позики, ніж та, що отримана в дійсності. Крім того, вказує, що кошти були позичені у ОСОБА_6, а не у ОСОБА_5, що підтверджено доказами, яким суд не дав належної правової оцінки. Предметом позики були грошові кошти, надані в національній валюті (гривні), а не в доларах США та в меншій сумі, ніж стягнув суд. Крім того, вважає невірним і таким, що не відповідає дійсності, розрахунок трьох процентів річних, штрафних санкцій та інфляційних втрат.

До суду апеляційної інстанції від відповідача ОСОБА_3 подано клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог за зустрічним позовом, а саме: до вимог про стягнення боргу за основним зобов'язанням, заявлених поза межами трьохрічного строку, та до вимог про стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов'язання, заявлених поза межами річного строку. Звертає увагу на те, що судом першої інстанції допущено порушення вимог процесуального закону.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на її доводи. Просив врахувати допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального закону, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, висновки суду касаційної інстанції, наведені у постанові від 27 червня 2018 року; застосувати наслідки спливу загальної та спеціальної позовної давності до вимог ОСОБА_5; скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 331 100 грн.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 в судове засідання апеляційного суду не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку (18 грудня 2018 року їм вручено під розписку судові повістки), про причини неявки суд не повідомили; їх неявку належить вважати без поважних причин.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача за зустрічним позовом, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 24 липня 2013 року ОСОБА_3 (позичальник) та ОСОБА_5 (позикодавець) уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., зареєстрований в реєстрі за №4028 (а.с.10).

За умовами цього договору (п.1) позикодавець надав у власність, а позичальник прийняв грошові кошти в сумі 355 600 грн. строком до 24 січня 2014 року.

Відповідно до п. 2 договору повернення коштів буде проводитись протягом шести місяців, але не пізніше 24 числа кожного місяця по 12 600 грн., а в січні 2014 року до 24 числа позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю кошти в сумі 280 000 грн., що буде підтверджуватись заявами про розрахунок або розписками.

У п.3 договору зазначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем згідно умов цього договору, і в строк, передбачений п.1 даного договору, що підтверджується розписками позикодавця або заявами про розрахунок, підпис на якій буде засвідчено нотаріально.

Згідно із п.4 договору у випадку прострочення повернення грошових коштів в сумі і в строк, передбачений цим договором, позичальник зобов'язаний сплачувати позикодавцеві 0,05% штрафних санкцій за кожен день прострочення платежу від суми прострочення.

У п. 5 договору зазначено, що грошова сума, вказана в п. 1 договору, передана позичальнику в момент погодження проекту даного договору та його підписання сторонами.

У п.9 договору сторони засвідчили, що ними надані всі необхідні відомості та документи для посвідчення даного договору і що немає неправдивих або ненаданих відомостей та підроблених документів. Сторони також засвідчили, що договір не укладений під впливом обману, насильства або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики грошових коштів одна сторона (позикоддавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Статтею 1049 цього Кодексу визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем, в строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та умов цього Кодексу або інших вимог.

Статтями 627-629 цього Кодексу визначено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуваннямвимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про укладення договору між позикодавцем ОСОБА_5 та позичальником ОСОБА_3, що підтверджується нотаріально посвідченим договором позики, який підписаний кожним із сторін договору особисто. У договорі вони засвідчили про те, що такий не укладений під впливом обману, насильства або під впливом тяжкої обставини. Виконання зобов'язань за цим договором забезпечено іпотекою нерухомого майна, яким є належний на праві власності ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0970 га за цією ж адресою, що підтверджується нотаріально посвідченим іпотечним договором від 28 липня 2013 року, укладеним між тими самими сторонами. Правові підстави для висновку про укладення цього договору між іншими особами та/або про його недійсність відсутні.

У зазначеній частині суд правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну правову оцінку доказам, дослідженим у судовому засіданні, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Разом з тим колегія суддів в повній мірі не може погодитися із висновками суду першої інстанції в частині вирішення вимог за зустрічним позовом, виходячи з наступного.

З урахуванням положень п.2 договору позики належить зробити висновок, що його сторони встановили графік погашення платежів.

ОСОБА_3 посилається на пропуск загальної і спеціальної позовної давності позивачем за зустрічним позовом.

Є встановленим, що 17 січня 2017 року ОСОБА_5 подав зустрічний позов до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, який 21 березня 2017 року прийнято судом та об'єднано із первісним позовом ОСОБА_4 В судовому засіданні оголошено перерву до 10 години 28 квітня 2017 року.

Про судове засідання були належним чином повідомлені представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_9 та представник ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_10 В матеріалах справи відсутні докази вручення відповідачу ОСОБА_3 зустрічного позову і копій доданих до нього документів, а також належного повідомлення її про час та місце розгляду справи судом.

28 квітня 2017 року судове засідання відкладено на 15 годину 30 хвилин 12 травня 2017 року. Доказів на підтвердження повідомлення ОСОБА_3 про судове засідання на цю дату матеріали справи не містять.

12 травня 2017 року ОСОБА_3 в судове засідання, про яке вона не була повідомлена, не з'явилася, але суд першої інстанції на порушення вимог пункту 1 частини першої статті 169 ЦПК України у чинній на той час редакції розгляд справи не відклав, а розглянув справу по суті та ухвалив судове рішення.

З цього вбачається висновок, що суд першої інстанції без врахування вимог частини п'ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань (частина друга статті 6 ЦПК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України застосувується спеціальна позовна давність в один рік.

Відповідно до статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, яка не була належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлена про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подавати докази, брати участь у їх дослідженні та доводити перед цим судом їх переконливість, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції. Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 14-59цс18.

Відповідач ОСОБА_3, яка не брала участі в суді першої інстанції через неповідомлення її про час та місце розгляду справи, подала до апеляційного суду заяву про застосування загальної і спеціальної позовної давності.

Колегія суддів, з урахуванням встановленого, прийшла до висновку, що 24 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір позики грошових коштів. Позикодавець виконав умови цього договору та надав у позику кошти, які отримала позичальник і не виконала свої зобов'язання щодо повернення коштів за умовами договору, у якому сторони встановили графік погашення платежів. Відтак, права позивача за зустрічним позовом є порушеними і підлягають судовому захисту.

Виходячи із встановленого сторонами графіку погашення платежів, про який було відомо позичальникові, який був стороною договору, належить зробити висновок, що перебіг позовониої давності для нього почався з часу невиконання зобов'язань за встановленим графіком (кожного платежу). За захистом своїх прав у судовому порядку ОСОБА_5 звернувся 17 січня 2017 року. Відтак, ним пропущено позовну давність (3 річну) щодо стягнення платежів по погашенню позики до січня 2014 року та спеціальну (1рік) до січня 2016 року щодо стягнення відсотків у зв'язку з порушенням строків повернення коштів, обумовлених договором. Відповідач ОСОБА_3 подала суду заяву про застосування позовної давності.

На підставі встановленого, суд прийшов до висновку, що зустрічний позов підлягає до часткового задоволення.

З ОСОБА_3 належить стягнути в користь ОСОБА_5 280 000 грн. основного боргу та 51 100 грн. штрафних санкцій за прострочення виконання позичальником зобов'язань щодо повернення коштів (280 000 х 0,05% х 365) у межах позовної давності. У зв'язку з цим оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором підлягає зміні (ч.4 ст. 376 ЦПК України).

На підставі вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1 531,87 грн. У цій частині рішення також підлягає зміні та зменшення суми судового збору із 8 000 грн. до 1 531,87 грн.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с та н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 12 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором, змінити.

Зменшити стягнення з ОСОБА_3 (АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_5 (АДРЕСА_3) заборгованості за договором позики, укладеним 24 липня 2013 року, з 966 017,39 грн. до 331 100 (триста тридцять однієї тисячі сто) грн. та судових витрат зі сплати судового збору - з 8 000 грн. до 1531,87 (однієї тисячі п'ятсот тридцяти однієї грн. 87 коп.).

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді