Постанова

Іменем України

11 лютого 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/1693/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

в складі судді Волошина В.О.

від 06 листопада 2018 року

по справі №761/12968/18 Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Київського національного університету імені Тараса Шевченка

про визнання дій протиправними та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

В квітні2018року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, уточненим в подальшому, до Київського національного університету імені Тараса Шевченка (далі - КНУ ім. Т.Шевченка, Університет) за захистом свого порушеного права як споживача освітніх послуг.

В обґрунтування позову вказувала, що 08.09.2017 між нею та відповідачем укладено договір про надання освітніх послуг, за яким відповідач зобов'язався за рахунок її коштів здійснити навчання на юридичному факультеті Університету (форма навчання заочна, рівень магістр, спеціальність 081 «Право») строком навчання з 15.09.2017 по 31.12.2018.

Вказувала, що нею сплачено вартість навчання у розмірі 15 570,00 грн та 22.09.2017 подано до КНУ ім. Т.Шевченка заяву про вибір спеціалізації «Цивільне право», проте 04.10.2017 вона вимушена була подати заяву про відрахування з навчального закладу, у зв'язку з обмеженням її права відповідачем щодо вибору спеціалізації.

Позивачка, посилаючись на те, що при укладенні договору про надання освітніх послуг її не було повідомлено про наявність спеціалізацій, а також не повідомлено про порядок розподілу студентів за спеціалізаціями та обмеження права вибору спеціалізації, просила визнати протиправними дії відповідача при укладанні Договору №1591 від 08.09.2017 про надання освітніх послуг.

Також, посилаючись на те, що до навчання вона так і не приступила, просила стягнути з відповідача частину неповернутих відповідачем коштів у сумі 1993,84 грн, які були сплачені за навчання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини справи, внаслідок чого не взято до уваги, що у відповідності до умов договору про надання освітніх послуг відповідач зобов'язався надати освітню послугу та забезпечити дотримання прав учасників навчального процесу у відповідності до законодавства України.

Судом не взято до уваги, що визначення відповідачем на власний розсуд спеціалізації фактично є обмеженням доступу на отримання вищої освіти, вільного вибору спеціалізації, тоді як вона у визначений відповідачем термін направила заяву, в якій зазначила обрану спеціалізацію.

Судом не враховано, що під час укладення договору відповідачем не було повідомлено про необхідність обрання спеціалізації.

Суд дійшов помилкового висновку, що позивачу було відомо про перелік спеціалізацій та можливість визначити відповідну спеціалізацію при укладенні договору.

Вважала, що ненадання відповідачем інформації про порядок надання освітньої послуги, порядок розподілу студентів за спеціалізаціями є порушенням її прав як споживача освітніх послуг, в наданні яких є недоліки.

Вказувала, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що відповідачем не спростовано обґрунтувань позовної заяви та на підтвердження своїх заперечень не надано належних доказів.

Щодо відмови судом в задоволенні позовних вимог про стягнення неповернутої відповідачем частини коштів, сплачених за навчання, вказувала, що судом не встановлено, які саме послуги надані відповідачем на суму 1993,84 грн в період з 15.09.2017 по 04.10.2017 та необґрунтовано їх вартість, а тому є помилковим висновок суду про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Посилаючись на те, що рішення суду не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач подав відзив.

Вказував, що доводи апеляційної скарги про порушення прав позивачки на доступність до вищої освіти є безпідставними та необґрунтованими. Позивачкою не доведено протиправність дій КНУ ім. Т.Шевченка. Натомість матеріалами справи підтверджується, що позивачка була зарахована до Університету та отримувала послугу у відповідності до умов договору, надання якої припинено за її власним бажанням.

За вказаних обставин, просив залишити без змін рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року, а апеляційну скаргу - без задоволення.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що наказом ректора №2346-33 від 08.09.2017 на підставі Правил прийому до Київського національного університету імені ТарасаШевченка у 2017 році (далі - Правила) та рішення Приймальної комісії зараховано ОСОБА_1 студенткою першого курсу за освітнім ступенем магістра заочної форми навчання, за спеціальністю 081 «Право», за освітньою програмою «Право».

На виконання пункту 2 параграфу 4 Правил між сторонами було укладено Договір №1591 про надання освітньої послуги від 08.09.2017 (далі - Договір).

Згідно умов вказаного договору, КНУ ім. Т.Шевченка взяв на себе зобов'язання за рахунок коштів замовника (ОСОБА_1) здійснити навчання студента (позивача), (далі - освітня послуга), а саме: форма навчання - заочна; рівень - магістр; спеціальність - 081 «Право» зі строком навчання з 15.09.2017 по 31.12.2018 на юридичному факультеті.

На виконання умов п. 3 Договору, позивачем 07.09.2017 сплачено за навчання 15 750,00 грн, що підтверджується квитанцією.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка вказувала на те, що після укладення Договору про надання освітніх послуг та видачі наказу про зарахування на навчання до Університету, за наявності її заяви про вибір спеціалізації «Цивільне право», поданої в строк, відповідач протиправно на власний розсуд здійснив розподіл студентів за спеціалізаціями, відповідно до якого її було розподілено на спеціалізацію «Цивільне судочинство».

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про вищу освіту» в редакції на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон) підготовка фахівців з вищою освітою здійснюється за відповідними освітніми чи науковими програмами на таких рівнях вищої освіти: початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень; другий (магістерський) рівень; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень; науковий рівень.

Другий (магістерський) рівень вищої освіти відповідає восьмому рівню Національної рамки кваліфікацій і передбачає здобуття особою поглиблених теоретичних та/або практичних знань, умінь, навичок за обраною спеціальністю (чи спеціалізацією), загальних засад методології наукової та/або професійної діяльності, інших компетентностей, достатніх для ефективного виконання завдань інноваційного характеру відповідного рівня професійної діяльності.

Відповідно до п. 20, 21 ч. 1 ст. 1 Закону спеціалізація - складова спеціальності, що визначається вищим навчальним закладом та передбачає профільну спеціалізовану освітньо-професійну чи освітньо-наукову програму підготовки здобувачів вищої та післядипломної освіти; спеціальність - складова галузі знань, за якою здійснюється професійна підготовка.

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону освітня (освітньо-професійна чи освітньо-наукова) програма - система освітніх компонентів на відповідному рівні вищої освіти в межах спеціальності, що визначає вимоги до рівня освіти осіб, які можуть розпочати навчання за цією програмою, перелік навчальних дисциплін і логічну послідовність їх вивчення, кількість кредитів ЄКТС, необхідних для виконання цієї програми, а також очікувані результати навчання (компетентності), якими повинен оволодіти здобувач відповідного ступеня вищої освіти.

За приписами ч. 5 ст. 10 Закону вищий навчальний заклад у межах ліцензованої спеціальності може запроваджувати спеціалізації, перелік яких визначається вищим навчальним закладом.

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що запровадження спеціалізацій є правом вищого навчального закладу.

Крім того, положеннями частин 1 та 3 статті 53 Конституції України передбачено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Відповідно до п. 4.2 рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень частини третьої статті 53 Конституції України «держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах» (справа про доступність і безоплатність освіти) від 04.03.2004 №5-рп/2004 (Справа №1-4/2004), при тлумаченні терміну «доступність» стосовно освіти в державних і комунальних навчальних закладах слід виходити із граматичного визначення слова «доступність» як «доступ для всіх отримати, користуватись, придбати щось», «відповідність силам, здібностям, можливостям кого-небудь».

Так, як йдеться у вказаному рішенні, системний аналіз положень Конституції України, в яких вживається термін «доступність», дає підстави для висновку, що поняття «доступність освіти» у частині третій статті 53 Конституції України означає створення державою можливостей для реалізації права людини на освіту.

При цьому, необхідно зазначити, що доступність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах полягає у створенні державою відповідних умов для їх функціонування і розвитку, за яких особа змогла б реалізувати своє право на здобуття вищої освіти на основі конкурсного відбору, з урахуванням своїх здібностей та інтересів у вільному виборі типу вищого навчального закладу, напряму підготовки і спеціальності, профілю навчання.

Таким чином, виходячи зі змісту поняття «доступність», яке вживається у положеннях Основного Закону України, відповідних законах про освіту, інших нормативно-правових актах, Конституційний Суд України дійшов висновку, що доступність освіти за конституційно-правовим смислом необхідно розуміти так, що нікому не може бути відмовлено у праві на освіту та вільного вибору напрямку професійної підготовка для задоволення власних потреб особи, і держава має створити можливості реалізувати це право.

З аналізу вказаних норм закону можна дійти висновку, що доступність вищої освіти, що гарантується Конституцією України, включає в себе й вільне обрання як спеціальності, так і спеціалізації за її наявністю.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 вересня 2017 року на офіційному сайті юридичного факультету КНУ ім. Т.Шевченка було розміщено інформацію наступного змісту: «Настановча сесія буде проходити з 02.10.2017 по 06.10.2017. Студенти повинні написати заяви до настановної сесії на спеціалізації, за якими вони виходять на зимову заліково-екзаменаційну сесію, яка буде проходити з 27.11.2017 по 11.12.2017». До вказаного повідомлення було надано перелік спеціалізацій.

21 вересня 2017 року КНУ ім. Т.Шевченка було скориговано дату та час до якого необхідно подати відповідні заяви про вибір спеціалізації, а саме, до 22 вересня 2017 року 15 години 00 хвилин студенти повинні написати заяву про вибір спеціалізації і переслати методисту курсу на електронну адресу. Студенти, які не подадуть відповідну заяву, будуть розподілені факультетом на спеціалізації згідно з нормами планування навчання в академічних групах.

Згідно скріншоту електронного листа, 22.09.2017 до 15:00 ОСОБА_1 направлено за вказаною на офіційному сайті юридичного факультету КНУ ім. Т.Шевченка електронною адресою заяву із зазначенням спеціалізації - «Цивільне право».

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з розпорядження декана юридичного факультету КНУ ім. Т. Шевченка від 27.09.2017 №465 затверджено розподіл студентів юридичного факультету заочної форми навчання, освітнього рівня «магістр», напрямку підготовки 081 «Право», відповідно до якого, ОСОБА_1 було розподілено на спеціалізацію «Цивільне судочинство», яка нею не обиралася (а.с. 12-18).

Наведені фактичні обставини свідчать про те, що визначення відповідачем на власний розсуд спеціалізації позивача фактично є обмеженням доступності вищої освіти, вільного вибору спеціалізації, з урахування інтересів.

Колегія суддів не приймає до уваги заперечення відповідача, що збір заяв від студентів здійснюється лише з метою визнання інтересу студентів до існуючих спеціалізацій, з огляду на наступне.

Як вже зазначалось вище, на офіційному сайті юридичного факультету КНУ ім. Т.Шевченка 21.09.2017 було розміщено оголошення, в якому окрім іншого, вказувалось про те, що студенти, які не подадуть відповідну заяву, будуть розподілені факультетом за спеціалізаціями згідно з нормами планування навчання в академічних групах.

Отже, Університет сам визначив, що розподіл студентів за спеціалізаціями буде здійснюватися лише за відповідними заявами студентів.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що при укладенні Договору позивачу не було відомо про наявність спеціалізацій та їх перелік, оскільки Договір укладено 08.09.2017, а повідомлення про необхідність написання заяв про обрання спеціалізацій Університетом опубліковано лише 21.09.2017

Поряд з цим, за вказаних обставин, колегія суддів вважає, що не врахування відповідачем обраної позивачкою спеціалізації за її заявою від 21.09.2017 не може свідчити про протиправність КНУ ім. Т.Шевченка під час укладення Договору №1591 про надання освітньої послуги від 08.09.2017.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення частини коштів сплачених за навчання, які не повернуті відповідачем.

Звертаючись до суду з позовом, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивачка вказувала на те, що відповідач не надав їй повної та достовірної інформації про освітню послугу та обмежив право на вибір спеціалізації, у зв'язку з чим вона не змогла скористатися освітньою послугою.

У статтях 12, 81, 82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу доказування між сторонами.

Згідно з положенням, передбаченим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вказане правило діє, якщо в нормах матеріального права немає вказівки про перерозподіл обов'язків доказування.

При вирішенні спорів про захист прав споживачів слід ураховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання, лежить на продавцеві (виробникові послуги).

До фактів, які підлягають доказуванню у справах про захист прав споживачів, насамперед, слід віднести: чи мало місце придбання продукції (замовлення послуги); чи надавалась інформація про товар (послугу) і яка саме; відомості про властивості товару та відповідність їх потребам споживача та вимогам встановлених нормативів; чи мало місце використання товару (послуги); чи мало місце заподіяння шкоди, що завдана життю, здоров'ю або майну споживача.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору ОСОБА_1 сплатила за навчання 15 750,00 грн (а.с. 7).

04 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до КНУ ім. Т.Шевченка із заявою про відрахування її за власним бажанням та повернути сплачені грошові кошти за 1 семестр навчання (а.с. 29).

30 жовтня 2017 року ОСОБА_1 вдруге звернулася до КНУ ім. Т.Шевченка із заявою про повернення їй коштів сплачених за навчання згідно Договору, у зв'язку з відрахуванням з університету за власним бажанням (а.с. 30).

ЗгідноАкту звірки взаєморозрахунків за період з 12.03.2017 по 30.11.2017 сума за навчання, яка нарахована ОСОБА_1, становить 1 984,84 грн. Сума, яка підлягає поверненню становить 13 765,16 грн (а.с. 31).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позовні вимоги про стягнення коштів за навчання позивачка обґрунтовувала тим, що до навчання (заочна форма) вона так і не приступила, а отже сплачена нею сума підлягає поверненню у повному обсязі.

Заперечуючи проти таких доводів позивачки, відповідач вказував на те, що згідно навчального плану, перший семестр навчання магістрів розпочався з 15 вересня 2017 року, а тому виконання зобов'язань за договором (надання освітньої послуги) розпочалося з цієї ж дати до моменту відрахування студентки.

Разом з цим, на підтвердження своїх заперечень щодо відсутності правових підстав для повернення всієї суми сплаченої за навчання, відповідач у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів, які підтверджують, що позивачка приступила до навчання та отримувала освітні послуги.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача, що наявність наказу про зарахування позивачки до КНУ ім. Т.Шевченка та наявність Договору про надання освітніх послуг свідчать про отримання ОСОБА_1 освітніх послуг за певний період, оскільки такі докази не є належними в розумінні ст. 77 ЦПК України, які доводять обставини надання позивачці освітньої послуги на заочній формі навчання.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом не встановлено обставин надання позивачці освітніх послуг.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції наведеного вище не врахував, що свідчить про неповне встановлення судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення коштів.

Враховуючи те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не правильно застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин, рішення суду щодо відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення коштів не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення в цій частині про часткове задоволення позову.

Задовольняючи позовні вимоги частково, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з акту звірки взаєморозрахунків від 30.11.2017 загальна сума коштів сплачених позивачкою за навчання становить 15 750,00 грн; 13 765,16 грн - сума повернутих коштів. Тобто сума коштів, яка залишилася неповернутою складає 1 984,84 грн (15750-13765,16) (а.с. 7).

Разом з цим, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила стягнути частину неповернутих відповідачем коштів у розмірі 1993,84 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення коштів підлягають частковому задоволенню у сумі 1 984,84 грн.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

При зверненні позивача до суду з даним позовом у квітні 2018 року за вимоги майнового характеру підлягав сплаті судовий збір у сумі 704,80 грн.

Відповідно до пп. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону за подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви, скарги.

Отже, сума судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.11.2018 становить 1 057,20 грн (704,8х150%), а загальна сума судового збору за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанції становить 1 057,20 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, як зазначалось вище ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про захист прав споживачів.

Законом України «Про судовий збір», який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, не передбачено звільнення від сплати судового збору позивачів, які звернулися за захистом порушеного права споживача.

Поряд з цим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 по справі №761/24881/16-ц сформовано правову позицію, відповідно до якої споживачі звільняються від сплати судового збору на всіх стадіях цивільного процесу, в тому числі при апеляційному перегляді.

Таким чином, позивачка звільняється від сплати судового збору у даній справі.

Беручи до уваги викладене, а також те, що колегія суддів дійшла висновку про наявність скасування рішення суду першої інстанції лише в частині позовних вимог (майнового характеру), судовий збір у сумі 1 057,20 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року в частині стягнення коштів за навчання - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Київського національного університету імені ТарасаШевченка про стягнення коштів за навчання - задовольнити частково.

Стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка (місцезнаходження: м. Київ, вул. Володимирська, 60, ) на користь ОСОБА_1 сплачені за навчання кошти у сумі 1 984 (одна тисяча дев'ятсот вісімдесят чотири) гривні 84 копійки.

В іншій частині позовних вимог про стягнення коштів відмовити.

Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання дій протиправними залишити без змін.

Стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка в дохід держави судовий збір у розмірі 1 057 (одна тисяча п'ятдесят сім) гривень 20 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

В.А.Кравець