Провадження №22-ц/812/1726/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 грудня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання : Горенко Ю.В.

за участі позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №486/160/17 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення, яке постановив Южноукраїнський міський суд Миколаївської області під головуванням судді Савіна Олександра Івановича о 14 годині 16 хвилині у приміщенні цього суду 22 липня 2019 року, повний текст якого складений 31 липня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, визнання договору іпотеки припиненим та про припинення обтяження нерухомого майна,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2017 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, визнання договору іпотеки припиненим та про припинення обтяження нерухомого майна.

Позов мотивовано тим, що 01 березня 2007 р. між ним та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», був укладений кредитний договір №NKUCGК06150026, відповідно до якого відповідач зобов`язався надати йому кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії в розмірі 24270 доларів США з 01 березня 2007 р. до 28 лютого 2022 р. включно на наступні цілі: 21000 доларів США на купівлю квартири, а також 3270 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 0% від суми виданого кредиту та 0,20% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 договору та винагороду за проведення додаткового моніторингу. Фактично позивачем було отримано 21000 доларів США. Щомісячний платіж, який він повинен був сплатити у період з 08 по 15 число кожного місяця становив 270 доларів США та складався з заборгованості по кредиту, відсоткам та винагороди.

В забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору між ним та відповідачем був укладений договір іпотеки, відповідно до якого позивач надав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Вважає, що вказані договори були укладені з суттєвими порушеннями норм чинного законодавства з боку Банку, внаслідок чого порушені його права. Всупереч законодавства України його не попереджали про ризики подорожчання курсу долара по відношенню до гривні, не надано інформації про умови кредитування, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту. Тобто, на його думку, ним не отримано від відповідача необхідну, повну та достовірну інформацію щодо наданого йому кредиту у відповідності до вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, в момент підписання договору його було поставлено в невигідне становище, оскільки банк в односторонньому порядку даним договором залишав за собою право в будь-який час підвищувати процентну ставку та передбачив своє право, в разі незгоди, чи взагалі без згоди позичальника вимагати повернення всієї суми кредиту. Ним було отримано кредит в сумі 21000 доларів США, на теперішній час сплачено 24700,75 доларів США, тому відповідач повинен повернути йому різницю між сплаченими грошовими коштами та отриманими, що складає 3700,75 доларів США.

Оскільки про своє порушене право він дізнався тільки у червні 2014 р., коли зрозумів, що за своїми матеріальними можливостями не в змозі виконати зобов`язання, вважає, що строк позовної давності ним не порушено.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним вищевказаний кредитний договір від 01 березня 2007 р. з моменту його укладення; визнати недійсним договір іпотеки без номера від 23 березня 2007 р., зареєстрований у реєстрі за №968 (як наслідок визнання недійсним основного зобов`язання), зобов`язати приватного нотаріуса Южноукраїнського міського нотаріального округу Рихальську О.В. виключити з реєстру іпотеки та заборони відчуження запис про іпотеки та заборону відчуження нерухомого майна, а саме - квартиру АДРЕСА_1 ; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та застосувати односторонню реституцію, а саме: зобов`язати ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» повернути 3700,75 доларів США, сплачені ним по кредитному договору №NKUCGК06150026 від 01 березня 2007 р.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі.

20 липня 2017 р. та 05 червня 2019 р. представник ПАТ АТ «ПРИВАТБАНК» направив до суду заперечення на позов, в яких просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Заперечення мотивовані тим, що підписанням кредитного договору позивач підтвердив те, що всі умови кредитного договору йому були зрозумілі і він вважав їх справедливими по відношенню до себе та підтверджував здатність виконувати умови договору. Позивач, маючи можливість обрати будь-яку іншу, з належною діловою репутацією, банківську установу, яка має відповідні дозволи (ліцензії), звернувся для отримання кредиту саме до відповідача, що підтверджує усвідомлення ним своїх дій при укладанні спірного договору. Перед укладанням спірного договору позивачу в повному обсязі було надано інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», що підтверджується підписаною ним анкетою-заявою від 22 лютого 2007 р., якою він підтвердив, що банком йому було надано в письмовій формі інформацію про умови кредитування. Також у зв`язку з неналежним виконанням умов договору з боку ОСОБА_1 рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 р. у справі №486/88/15-ц за позовом ПАТ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 було задоволено вимоги Банку про стягнення з останнього заборгованості за спірним договором. Це рішення суду було змінено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області в частині розміру боргу та його складових та набрало чинності 23 лютого 2016 р. Крім того, позивачем ОСОБА_1 пропущений строк позовної давності, оскільки спірні кредитний та іпотечний договори були укладені 01 березня 2007 р., а з позовною заявою ОСОБА_1 звернувся до суду лише у лютому 2017 р., а тому представник відповідача просив суд застосувати строк позовної давності.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 липня 2019 р. позов ОСОБА_1 задоволений.

Визнано недійсним кредитний договір №NKUCGК06150026 від 01 березня 2007 р., укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», з моменту його укладення.

Визнано недійсним договір іпотеки від 23 березня 2007 р., укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Рихальською О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 968.

Зобов`язано приватного нотаріуса Южноукраїнського міського нотаріального округу Рихальську О.В. виключити з реєстру іпотеки та заборони відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна кв. АДРЕСА_1 .

Застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину та застосовано односторонню реституцію, а саме: зобов`язано АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повернути 3700,75 доларів США, сплачені ОСОБА_1 по кредитному договору №NKUCGК06150026 від 01 березня 2007 р., укладеного між ОСОБА_1 та Банком.

Додатковим рішенням того ж суду від 11 жовтня 2019 р. з Банку на користь держави стягнуто судовий збір у розмірі 3260 грн. 36 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що в укладеному сторонами кредитному договорі відсутній ряд встановлених законодавством обов`язкових умов, які необхідні для його укладення, зокрема ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» при укладанні цього договору не здійснив належний (детальний, достовірний та об`єктивний) розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, в тому числі не визначив належним чином реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді на підставі імперативних вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки вищевказані обов`язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, і докази протилежного є відсутніми, суд вважав, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами не було досягнуто згоди в належній формі щодо усіх істотних умов договору, передбачених законодавцем.

У ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» вказано, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 р. у справі № 686/25972/14-ц.

Відповідач передбачив у кредитному договорі сплату винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0% від суми виданого кредиту та 0,20 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту у відповідності з п. 3.11 договору та винагороду за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. При цьому нарахування такої винагороди проводиться відповідачем за послуги, що супроводжують кредит, тобто за дії, які ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» здійснює на власну користь, тому такі умови кредитного договору суперечать закону, що впливає на дійсність даного кредитного договору в цілому.

Також суд вважав, що висновок проведеної у справі судово-економічної експертизи підтверджує, що під час укладення кредитного договору № NKUCGК06150026 від 01 березня 2007 р. ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», приховав від позичальника ОСОБА_1 повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми платежів, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному договором.

Виходячи з викладеного, суд вважав, що зміст спірного кредитного договору має істотні невідповідності актам цивільного законодавства України, які допущені відповідачем з метою покращення свого майнового стану (отримання прибутку) за рахунок позичальника.

Кредитний договір № NKUCGК06150026 від 01 березня 2007 р. умисно вчинений відповідачем з використанням нечесної підприємницької практики, його умови порушують принцип рівності сторін договору, є такими, що вводять споживача (позичальника) в оману та створюють дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника.

Виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», суд зробив висновок, що на момент підписання кредитного договору № NKUCGК06150026 від 01 березня 2007 р. ОСОБА_1 був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, в тому числі його ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту, що є підставою для визнання цього договору недійсним в цілому.

Суд не погодився із заявою відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки останній вказує, що дізнався про своє порушене право тільки в червні 2014 року, коли зрозумів, що за своїми матеріальними можливостями не взмозі виконати зобов`язання.

Враховуючи, що позивач сплатив на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» платежів на загальну суму 24700,75 доларів США, тоді як фактично ним було отримано від відповідача 21 000 доларів США, суд стягнув на користь позивача 3 700,75 доларів США (24700,75-21000=3700,75), які були сплачені позивачем по кредитному договору № NKUCGК06150026 від 01 березня 2007 р.

Оскільки суд дійшов висновку про визнання кредитного договору № NKUCGК06150026 від 01 березня 2007 р. недійсним, то вважав, що договір іпотеки від 23 березня 2007 р., укладений в забезпечення виконання зобов`язання за даним кредитним договором між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», підлягає визнанню недійсним.

В апеляційній скарзі Банк вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до ухвалення необґрунтованого і незаконного рішення й просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на час укладання кредитного договору 01 березня 2007 р. ОСОБА_1 був згодний зі всіма умовами, які сторони погодили, до підписання договору банк надав позичальнику інформацію у тому числі, щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, сум щомісячних платежів,правом на відкликання згоди на укладання договору протягом 14 днів не скористався, тривалий час виконував договір на визначених у ньому умовах, що свідчить про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним. Судом не враховано також заяву представника відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності.

У запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відзив мотивований тим, що аргументи апеляційної скарги про те, що судом не вирішення клопотання представника відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності є помилковими, оскільки суд таке клопотання розглянув. В силу положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Перед укладанням кредитного договору відповідач не повідомив позивача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з його оформлення, про зміну відсоткової ставки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, 01 березня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений кредитний договір № NKUCGК06150026, відповідно до якого відповідач зобов`язався надати позивачу кредит шляхом видачі готівки через касу на строк з 01 березня 2007 року по 28 лютого 2022 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 24 270 доларів США на наступні цілі: 21 000 доларів США на купівлю квартири, 3 270 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 вказаного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0% від суми виданого кредиту та 0,20 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту у відповідності з п. 3.11 договору та винагороду за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з 08 по 15 число кожного місяця (т. 1 а.с. 8-10).

Відповідно до п. 6.5 кредитного договору № NKUCGК06150026 від 01 березня 2007 р. детальне описання загальної вартості кредиту зазначено в п. 7 та п. 6.2 даного договору: сума кредиту, проценти, винагорода, неустойки, витрати, збитки.

В п. 6.2 кредитного договору № NKUCGК06150026 від 01 березня 2007 р. передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

В забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору 23 березня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 надав Банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Рихальською О.В.. Вказаним нотаріусом була накладена заборона на відчуження зазначеної в договорі квартири (т. 1 а.с. 11-15, 16).

Кредитний договір позивачем був підписаний, він з його змістом ознайомлений.

Банк виконав зобов`язання за кредитним договором належним чином, надавши позичальнику кредитні кошти.

ОСОБА_1 зобов`язання з повернення кредитних коштів виконував неналежним чином, що призвело до утворення заборгованості.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 р. у справі № 486/88/15-ц постановлено про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № NKUCGК06150026 від 01 березня 2007 р.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 293 477 грн. 23 коп. заборгованості та судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23 лютого 2016 року рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 року змінено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 18 138,48 доларів США заборгованості за кредитним договором, що еквівалентно 279 513 грн. 98 коп., яка складається з: 16 502,54 доларів США заборгованості за кредитом, 1 232,36 доларів США заборгованості за процентами, 210 доларів США заборгованості з комісії, 177,36 доларів США пені та 2 733 грн. 12 коп. штрафу.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як зазначено в абзаці 1 пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 р., відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. ст. 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно умов п. 2.1.1, п. 7.1. кредитного договору № NKUCGК06150026 від 01.03.2007 р. банк надав ОСОБА_1 в кредит грошові кошти на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний ним кредитний договір є недійсним в силу положень ч.ч. 2, 4, 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не містить суттєвих умов договору інформації про сукупну вартість кредиту та графіку платежів.

Суд задовольнивши позов, виходив з того, що у кредитному договорі не зазначені: розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, в тому числі не визначив належним чином реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді, відповідач встановив в кредитному договорі сплату винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0% від суми виданого кредиту та 0,20 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту у відповідності з п. 3.11 договору та винагороду за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору, тобто встановив винагороду за послуги, що супроводжують кредит, тобто за дії, які ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» здійснює на власну користь, тому такі умови кредитного договору суперечать закону. Також суд вважав, що оспорюваний договір укладений позивачем під впливом обману з боку відповідача і внаслідок використання останнім нечесної підприємницької практики.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з такого.

Як визначено частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 627 ЦК передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон), тут і далі в редакції Закону, який діяв на час укладання оспорюваного договору)) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно із ч. 4 ст. 11 Закону, у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право на дострокове повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч. 5 ст. 18 Закону).

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки (ч. 5 ст. 11 Закону).

Відповідно ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Законом визначена презумпція правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

За такого саме на позивача покладається обов`язок спростовування правомірності правочину.

Як вбачається із змісту Договору, він підписаний сторонами, що свідчить про те, що позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами договору та погодився зі змістом прав та обов`язків кожної із сторін, тобто підписанням даного договору позичальник підтвердив свою здатність та згоду виконувати його вимоги на викладених умовах.

В оспорюваному кредитному договорі (пункти 2.4.1, 5.4, 7.1, 7.4) зазначено: сума кредиту; дата видачі кредиту; право на дострокове повернення кредиту; відсоткова ставка за кредитом; порядок та строки його повернення; умови відповідальності позичальника, що відповідає вимогам частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Між тим, в умовах договору відсутня орієнтовна сукупна вартість кредиту. Однак, визначення у договорі (пункт 7.1) порядку повернення кредиту - шляхом сплати щомісячно протягом усього терміну, на який надавався кредит, однакової суми 270,50 доларів США дозволяло позичальнику визначити і орієнтовну сукупну вартість кредиту.

При цьому слід також врахувати таке.

Виходячи з того, що відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 4 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушуються права позивача у зв`язку з відсутністю в Договорі усіх умов, передбачених Законом «Про захист прав споживачів», а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав позивача.

Між тим, позивачем не надано переконливих доказів, які саме права є порушеними визначеними вище обставинами, які негативні наслідки для нього настали з огляду на те, що позивач тривалий час виконував умови кредитного договору, а звернувся до суду з даним позовом після того як у судовому порядку за позовом Банку з нього стягнута заборгованість за Договором.

За такого колегія суддів дійшла висновку, що позивачеві була надана достатня інформація для визначення орієнтовної сукупної вартості кредиту.

Щодо доводів позивача про наявність передбачених статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання договору недійсним через наявність у ньому несправедливих умов, якими позивач вважав умови, викладені у пункті 2 кредитного договору від 01 березня 2007 року, зокрема, які передбачають право Банку на розірвання договору та на зміну процентної ставки за ініціативою Банку, в односторонньому порядку.

Колегія суддів вважає, що такі умови з огляду на приписи діючого на час укладання договору законодавства не відносяться до несправедливих, не свідчать про явний дисбаланс прав та обов`язків на шкоду споживача, оскільки цілком відповідають, зокрема, вимогам статей 1048, 1050, 1054 ЦК України. Некоректним є посилання позивача на невідповідність умов договору положенням статті 1056-1 ЦК України, яка введена у дію після укладання сторонами оспорюваного договору.

За такого колегія суддів дійшла висновку, що вимоги про визнання недійсним кредитного договору від 01 березня 2007 р. не підлягають задоволенню, оскільки у результаті розгляду справи суду не надано доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору він без заперечень отримав кошти в іноземній валюті, тривалий час виконував його у частині повернення кредитних коштів та сплати передбачених договором платежів, тому недоведеним є аргументи позову про недотримання при укладанні договору вимог статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання споживачу інформації до укладання договору та змісту умов договору.

Щодо невиконання відповідачем вимог частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», то таке спростовується підписаною позивачем 22 лютого 2007 року анкетою-заявою (т. 1 а.с. 61), відповідно до якої позивачу була надана інформація щодо умов кредитування, передбачена вказаною нормою закону.

Також колегія суддів вважає безпідставним посилання суду на висновок судової економічної експертизи № 17-905/906 від 15 листопада 2018 року, оскільки висновки експерта щодо відсутності у тексті кредитного договору у повному обсязі частини інформації, передбаченої частиною 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідають змісту договору, укладеному сторонами, і оцінка цих обставин, була надана колегією суддів. Щодо висновків експерта про порядок нарахування процентів за користування кредитом за період з 01 березня 2007 р. по 10 листопада 2008 р., таке не стосується предмета даного спору (недійсності договору), і має значення для порядку виконання сторонами умов договору та правильності проведення нарахування заборгованості.

Щодо висновків суду про недійсність укладеного сторонами договору кредиту через включення в умови договору обов`язку позичальника сплатити Банку комісії та винагороду (пункти 3.11, 6.2), введення позивача в оману (стаття 230 ЦК України) та застосування відповідачем нечесної підприємницької діяльності (стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України.

Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).

Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.

Як убачається з тексту позовної заяви, з якою позивач звернувся до суду, він не посилався як на підставу недійсності кредитного договору його укладання під впливом обману з боку відповідача, здійснення останнім нечесної підприємницької діяльності, незаконність умов договору щодо комісії та винагороди Банку.

Тобто, позивачем було чітко визначений предмет позову (спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачки), а також викладені обставини, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, тобто підстави позову, які згідно зі ст. 175 ЦПК України суд не може змінити без згоди позивача.

Тому суд, визнавши кредитний договір недійсним на підставі статті 230 ЦК України, статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та зробивши висновок про незаконність умов договору про сплату позичальником комісії та винагороди на користь Банку, вийшов за межі позовних вимог.

Також колегія суддів звертає увагу на наступне.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі Правила), відповідно до пункту 3.6 яких банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладання кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо), затверджені постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, тобто після укладення сторонами кредитного договору 01 березня 2007 р.

Крім того, частина 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнена положенням про нікчемність умов кредитного договору, які передбачають здійснення будь-яких платежів, за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, Законом № 3795-VI від 22 вересня 2011 р.

В силу ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

З урахуванням вимог Конституції України про дію законів у часі викладені положення Правил та Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, а тому відсутні підстави для визнання недійсними (нікчемними) положень кредитного договору про сплату на користь банку винагороди (комісії).

За такого посилання суду на вказані положення закону та правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16 січня 2019 року по справі №686/25972/14-ц щодо застосування цих норм, є помилковим.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Положеннями частини четвертої статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач подав заяву, в якій просить застосувати наслідки пропуску ОСОБА_1 позовної давності.

Як роз`яснено в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 не доведені, саме з цих підстав слід відмовити у позові.

Наведене свідчить про те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові, необхідно відповідно провести і розподіл судових витрат, а саме поверненню відповідачу підлягає 4 890 грн. 54 коп. судового збору, сплаченого при зверненні з апеляційною скаргою.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України).

Оскільки позивача на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнено від сплати судового збору, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги судовий збір компенсується за рахунок держави.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 липня 2019 року та додаткове рішення цього ж суду від 11 жовтня 2019 року скасувати, постановити по справі нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, визнання договору іпотеки припиненим та про припинення обтяження нерухомого майна відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству комерційному банку «ПРИВАТБАНК» 4 890 грн. 54 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 23 грудня 2019 року