Постанова

Іменем України

24 грудня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/14669/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 10 вересня 2019 року

в складі судді Юзькової О.Л.

у справі №761/22559/18 Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

третя особа - Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації,

про повернення дітей до попереднього місця проживання та здійснення аліментних виплат на особистий рахунок дітей,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, уточненим в подальшому, до ОСОБА_2 про повернення дітей до попереднього місця проживання та здійснення аліментних виплат на особистий рахунок синів у відділенні Державного ощадного банку України.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30.01.2014 йому визначено порядок спілкування з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання дітей разом з матір`ю, а саме за адресою: АДРЕСА_1 . До вересня 2016 року в нього була можливість бачити дітей та приймати участь у їх вихованні. У зв`язку з хворобою старшого сина він надав згоду матері дітей на їх виїзд до Автономної Республіки Крим (Євпаторія) з метою відпочинку та проходження лікування. Вказав, що між ним та колишньою дружиною було досягнуто усної домовленості про повернення дітей до постійного місця проживання до кінця 2017 року.

Позивач, посилаючись на те, що відповідачка в порушення усних домовленостей незаконно змінила місце проживання дітей, чим побавила його можливості піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, просив, з підстав передбачених ст. 159, 162 СК України, позов задовольнити та повернути дітей на попереднє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, посилаючись на те, що йому не відомо хто отримує аліменти, які він перераховує на утримання дітей, та у зв`язку з тим, що йому взагалі не відомо чи доходять аліменти до дітей, просив ухвалити рішення про перераховування 1/4 частини аліментних виплат на особистий рахунок кожного з дітей у відділенні Державного ощадного банку України.

Відповідачка позов не визнала та подала до суду відзив, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вказувала, що наведені позивачем обґрунтування позовної заяви є безпідставними та надуманими. Діти за спільною згодою батьків перебувають в Автономній Республіці Крим. Позивач самостійно надав нотаріальну згоду на виїзд дітей за межі України у більш ніж 24 країни світу строком до 11.06.2029. Дану згоду позивач надав в обмін на те, що відповідачка відмовилась від позову про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів. Також вказала, що виїзд дітей за кордон був дуже необхідний, з метою оздоровлення дітей та у зв`яку з рекомендацією лікаря про необхідність довготривалого перебування ОСОБА_3 , який мав загострення астми, біля моря. Перед виїздом до Криму, стан здоров`я ОСОБА_3 був настільки важким, що лікар виписав йому балончик з ліками - на випадок коли дитина не зможе дихати.

Також, зазначила, що позов ґрунтується на свідомій брехні позивача, оскільки вона не обмежує спілкування дітей з позивачем. Вони постійно спілкуються в месенджері, ведуть з позивачем переписку, усні розмови, телефонують один одному. До того ж позивач самостійно (без присутності відповідачки) 26.09.2016 оформив у нотаріуса згоду на прийняття дітьми громадянства Російської Федерації. Вказала, що позивач має можливість спілкуватися з дітьми, вона постійно шляхом направлення повідомлень інформує позивача про місце перебування дітей. Вважала за необхідне, на спростування доводів позивача щодо перешкод у спілкуванні з дітьми надати світлини зустрічей дітей з батьком в травні 2018 року, коли позивач приїздив до них в АР Крим.

Щодо позовних вимог про перерахування частини здійснених позивачем аліментних виплат на особистий рахунок кожного з дітей зазначила, що вона дійсно шляхом поштового зв`язку отримує аліменти на утримання дітей за адресою: АДРЕСА_1 , які їй перераховує грошовим переказом її представник ОСОБА_5 , на що є копії квитанцій. Посилалась на відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач не надав жодного доказу щодо нецільового витрачання аліментів. Навпаки, зазначила, що окрім витрат на утримання дітей, вона особисто несе додаткові витрати на розвиток особистих здібностей дітей. Вважає, що позивачем подано позов не в інтересах дітей, а у зв'язку з тим, що відповідачка вийшла заміж.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, мотивуючи її тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що судом неповно встановлено обставини, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, судом першої інстанції не взято до уваги, що ОСОБА_1 , як батько неповнолітніх дітей, надав нотаріальну згоду на туристичні подорожі до будь-яких країн світу з метою лікування дітей, а не дозвіл на зміну місця проживання.

Судом також не взято до уваги, що відповідачка, змінивши місце проживання дітей, незаконно позбавила його можливості піклуватися про дітей, спілкуватися та приймати участь у вихованні дітей. Відповідачка свідомо не виконує рішення суду, яким визначено порядок участі батька у спілкуванні з дітьми.

Суд, вирішуючи спір, не дослідив обставини щодо стану здоров`я дітей, їх вік та інтереси, а також обставин щодо місцезнаходження дітей, місця навчання та чи безпечне їх місце проживання для здоров`я.

Судом не враховано, що аліментні виплати перераховуються за адресою, де відповідачка більше трьох років не проживає, а кошти отримуються громадянкою ОСОБА_5 . Судом не досліджено обставин чи взагалі аліментні платежі доходять до дітей і чи використовуються саме на забезпечення життєдіяльності дітей.

Судом не досліджено надані позивачем докази та проігноровано всі клопотання позивача, а саме про витребування доказів, про залучення дітей до судового засідання та клопотання про звернення до консульства Російської Федерації щодо встановлення місцезнаходження дітей.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.09.2019 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Відповідач та третя особа своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Сторони, належним чином повідомлені про день. час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Третя особа - Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила, причини неявки суду не повідомила.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

З матеріалів справи вбачається, що дитина ОСОБА_7 має захворювання верхніх дихальних шляхів, дитина ОСОБА_8 має алергічні захворювання, бронхіальна астма (т. 1, а.с. 56, 57).

Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з матір`ю, що не оспорювалося позивачем. Батьки дітей мали судовий спір щодо визначення способу участі у вихованні синів.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2014 року ОСОБА_1 визначено графік побачень з дітьми щосуботи з 10 год. 00 хв. до 12 год. 30 хв. за місцем проживання дітей.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово, а саме 13.09.2017 та 07.06.2018 звертався до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві з заявами, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у спілкуванні з дітьми (т. 1, а.с. 5, 7).

Відмовляючи в задоволення позову суд виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позов в частині позовних вимог про повернення дітей до попереднього місця проживання заявлено з підстав, передбачених ст. 159, 162 СК України.

Частиною 4 статті 159 СК України передбачено, що у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

За приписами статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Оскільки з аналізу ч. 4 ст. 159 СК України вбачається, що у разі доведення позивачем обставин ухилення відповідача від виконання рішення суду належним способом захисту є вимога про передачу дитини для проживання з ним, а позивачем така вимога не заявлялася, то і відсутні підстави для задоволення позову з обґрунтуванням вимог, що відповідачка чинить перешкоди у спілкуванні з дітьми.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо наявності правових підстав для задоволення позову відповідно до ст. 162 СК України, оскільки з цих підстав позов може бути задоволено лише у випадку доведення позивачем обставин самочинного, без згоди батька зміни місця проживання дітей.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять доказів, що на підставі закону або за рішенням суду діти проживали разом з позивачем. Натомість, як правильно встановлено судом та не заперечувалося позивачем, що після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з матір'ю за її місцем проживання. Крім того, як зазначалось вище, рішенням суду визначено графік зустрічей позивача з дітьми за адресою проживання матері.

Також, судом правильно зазначено в мотивувальній частині рішення, що позивач не заявляв вимог щодо визначення місця проживання дітей разом з ним або зміни їх місця проживання.

Судом встановлено, що діти змінили місце перебування за згодою батька і колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки до такого висновку суд дійшов на підставі доказів наявних в матеріалах справи, які було досліджено судом в судовому засіданні та яким судом надана оцінка, про що містяться висновки в мотивувальній частині судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа №75/781/1ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів.

Ухвалою суду від 30 жовтня 2015 року провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою ОСОБА_2 від позову (т.1, а.с. 55).

Також з матеріалів справи вбачається, що в день відмови ОСОБА_2 від вищезазначеного позову, а саме 30 жовтня 2015 року відповідач надав нотаріально посвідчену письмову заяву на переміщення дітей за кордон, до будь-яких країн світу, в тому числі до Російської Федерації, у період з 30.10.2015 по 11.06.2029, у супроводі матері дітей ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 54).

Звертаючись до суду з позовом, позивач визнав, що надав згоду відповідачці на виїзд дітей закордон до будь-яких країн світу строком до 11.06.2029, в тому числі до Російської Федерації. При цьому позивачем не спростовано доводи відповідача, викладені у відзиві, щодо необхідності тривалого перебування старшого сина на морському узбережжі за станом здоров`я, і на підтвердження яких містяться докази в матеріалах справи.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо порушення відповідачкою усної домовленості про повернення дітей до постійного місця проживання до кінця серпня 2017 року, оскільки в матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява позивача від 26 вересня 2016 року до компетентних органів та всіх, кого це стосується, про надання згоди на прийняття його синами громадянства Російської Федерації (т. 1, а.с. 58).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачка ухиляється від виконання рішення суду, яким встановлено графік побачень батька з дітьми, не заслуговують на увагу судової колегії, оскільки позивачем не заявлялися вимоги про передачу дітей для проживання з ним.

Також, не заслуговують на увагу судової колегії і доводи апеляційної скарги про те, що суд не дослідив обставин про стан здоров`я дітей, їх вік та інтереси, про місцезнаходження дітей, місця навчання та чи безпечне їх місце проживання для здоров`я, оскільки вирішуючи спір про повернення дітей визначальною умовою для суду є наявність згоди другого з батьків, про що вже зазначалось вище.

Крім того, в матеріалах справи наявна довідка від 02.05.2019 ст. інспектора Шевченківського УП ГУНП у м. Києві, складена за наслідками перевірки заяви ОСОБА_1 про встановлення місця проживання дітей, в якій зазначено, що ОСОБА_1 відомо місце проживання дітей і 25.05.2018 ОСОБА_1 зустрічався з ОСОБА_2 та дітьми.

Також в матеріалах справи наявні фото зустрічі позивача з дітьми 25.05.2018, а 15.06.2018 позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що йому не відоме місцезнаходження дітей.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування цих доказів наявних в матеріалах справи.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовної вимоги про здійснення аліментних виплат на особистий рахунок кожного з дітей.

У частині 2 статті 186 СК України законодавцем визначено, що у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивач, як платник аліментів, у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не надав належних та достатніх доказів нецільового витрачання аліментів, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Доводи скаржника, що судом не досліджено обставин того, що здійснені ним аліментні виплати не використовуються для дітей, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи (т. 1, а.с. 71-74, 77-86, 182-188).

З матеріалів справи вбачається, що 11.03.2018 ОСОБА_1 звернувся до начальника Шевченківського УП ГУНП у м. Києві щодо шахрайських дій з боку ОСОБА_9 , а саме заволодіння коштами, які він перераховував на утримання дітей.

Перевіркою, проведеною ст. інспектором Шевченківського УП ГУНП у м. Києві, встановлено, що аліменти на утримання дітей на підставі відповідної довіреності отримувала ОСОБА_5 , яка представляє інтереси ОСОБА_2 та є матір`ю останньої. Також встановлено, що від ОСОБА_2 не надходило повідомлень про факти неотримання перерахованих ОСОБА_1 грошових коштів на утримання дітей (т. 2, а.с. 16).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що судом проігноровано клопотання позивача, зокрема клопотання про залучення дітей до судового засідання та клопотання про звернення до консульства Російської Федерації з метою встановлення місцезнаходження дітей, оскільки як вбачається з матеріалів справи дані клопотання вирішені судом у порядку визначеному процесуальним законом (т. 1, а.с. 104-106, 191-192).

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами скаржника, що судом порушено норми процесуального права та не вирішено клопотання позивача про витребування доказів перераховування коштів у сумі 68 967,69 від ОСОБА_5 за період з жовтня 2017 року по серпень 2018 року на утримання дітей. Однак, таке порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення спору в цій частині, а тому в силу ч. 2 ст. 376 ЦПК України не є підставою для скасування рішення.

Крім того, докази, які просив витребувати позивач було надано відповідачкою до відзиву на позовну заяву, та наявні в матеріалах справи. Ці докази підтверджують факт перерахування ОСОБА_5 грошових коштів отриманих від ОСОБА_1 за призначенням ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 76-86).

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за приписами ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу.

Так, ч. 2 ст. 83 ЦПК України передбачено, що позивач повинен подати докази з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з позовом не повідомляв суд про неможливість подання доказу щодо перерахування аліментів.

З матеріалів справи також вбачається, що з клопотанням про витребування доказів позивач звернувся 28.03.2019, в якому не навів обґрунтувань неможливості подання такого клопотання у строк, визначений законом.

Таким чином, клопотання про витребування доказів позивачем подано з пропуском строку, визначеного законом.

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України якщо клопотання про витребування доказів судом заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення.

Колегія суддів не приймає до уваги долучені позивачем до апеляційної скарги нові докази: копію нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 19.09.2019 про відкликання заяви про надання згоди на отримання громадянства Російської Федерації малолітніми дітьми; копію нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 16.10.2019 про відкликання заяви про надання згоди на поїздки дітей за кордон, оскільки позовна заява не містить таких обгрунтувань і дані обставини не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Більш того, дані заяви ОСОБА_1 посвідчив у нотаріуса 19.09.2019 та 16.10.2019, тобто після ухвалення судом рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай