Дата документу 29.01.2019
Справа № 320/9539/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі головуючого судді Ковальової Ю.В., секретар судового засідання - Левандовська О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання права власності в порядку спадкування та визнання договору дарування недійсним,

за участі:

представників позивача - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить: визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_12; визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 27.12.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Малихіною Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 1103.

В обґрунтування посилається на те, що ОСОБА_2 є її батьком, а ОСОБА_3 - племінником. Житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності її батьку та її матері - ОСОБА_12, в якому вони проживали. З 1994 року позивач проживала у вказаному житловому будинку, доглядаючи хвору матір. ІНФОРМАЦІЯ_9 року мати померла. Перед смертю в присутності батька, мати заповідала їй, зокрема, належну їй Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1. Позивачка фактично прийняла спадщину та вступила у її володіння і до 1998 року, коли батько зареєстрував новий шлюб управляла будинком та обслуговувала його. Після смерті матері ніхто зі спадкоємців першої черги, а це батько, вона та її брат, до нотаріальної контори не зверталися. ОСОБА_8 проживав та був прописаний за іншою адресою. Батько порадив їй не звертатися за оформленням спадщини після померлої матері на Ѕ частину вказаного будинку, обіцяючи, що він розділить спадщину між нею та її братом ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_10 її брат ОСОБА_8 помер. Після його смерті батько пообіцяв, що Ѕ частину він залишить їй, а іншу Ѕ частину дітям померлого брата. Однак, як їй стало відомо, 27.12.2017 батько подарував увесь будинок ОСОБА_3 Вважає даний правочин недійсним, оскільки батько міг розпорядитися лише Ѕ частиною будинку. У зв'язку з тим, що батько та племінник не погоджуються у добровільному порядку переоформити на неї належне їй спадкове майно, позивачка вимушена звернутися до суду.

У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Вказували, що позивачка прийняла спадщину шляхом сумісного проживання з померлою матір'ю, станом на день її смерті, отримала у спадщину золоті сережки, кухонний посуд, комплект для дивану та крісел. Крім того, зазначили, що ОСОБА_3 забрав у ОСОБА_2 документи, що посвідчують його особу, оскільки останній бажав анулювати укладений договір дарування.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнав. Вказував, що спірний будинок належав йому та його дружині - ОСОБА_12, який він за згодою дружини оформив на власне ім'я. Перед смертю дружина виявила бажання залишити свою половину будинку дочці - ОСОБА_1, а він свою половину будинку залишив би сину - ОСОБА_8. Донька прийняла свою частину спадщини, робила ремонт у домі. Однак ніхто з них спадщину не оформлював. В 2005 році помер ОСОБА_8, його діти роз'їхалися, по мірі можливості він їм допомагав. Десь у 2016 році приїхав його онук - ОСОБА_3 та став казати, що йому ніде жити і що він буде доглядати за ним, якщо йому подарує будинок. Спочатку ОСОБА_3 дійсно доглядав за ним, і він вирішив без згоди доньки оформити будинок онукові за умови, що той буде його доглядати за ним, своїм дідом. ОСОБА_3 на це погодився. Оскільки він не розуміє української мови, його ввели в оману і оформлено було договір дарування замість договору довічного утримання. Після оформлення договору, відношення онука різко змінилося, свою обіцянку про догляд він не виконував. Повністю визнає, що половина будинку належить його дочці - ОСОБА_1.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 у судовому засіданні вказував на пропуск позивачкою строку позовною давності, оскільки про відкриття спадщини їй було відомо, доказів про прийняття спадщини позивачкою не надані. Відповідач ОСОБА_2, на його думку, не зовсім розуміє суть даного спору.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги не визнає. Будинок, який подарував йому дід, будувався дідусем та бабусею - ОСОБА_12. Дід виявив своє бажання йому подарувати будинок, однак виявилося, що документів для його оформлення не має, почали відновлювати їх. При укладенні договору він нічого не обіцяв діду, умови договору не обумовлювалися, при його укладенні нотаріус читала вголос умови договору. З весни 2018 року він та його дружина мешкали разом з дідом та доглядали його. З 20 грудня 2018 року вони виїхали від діда, оскільки не могли налагодити з ними відносини. Відносно паспорта діда йому нічого не відомо. Чи прийняла позивач спадщину після померлої бабусі йому невідомо. Зараз з дідом іноді спілкується.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засідання пояснювала, що проживає по сусідству з позивачем та ОСОБА_2, з відповідачем ОСОБА_3 знайома. Позивач доглядала свою матір до її смерті, після її смерті робила ремонт у будинку. ОСОБА_1 та її діти завжди доглядали за ОСОБА_2 ОСОБА_3 приходив до неї, щоб вона підписала якийсь документ, необхідний для узаконення самовільного побудованого сараю ОСОБА_2 З приводу договору дарування будинку їй нічого невідомо.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засідання пояснювала, що проживає по сусідству з позивачем та ОСОБА_2, з відповідачем ОСОБА_3 знайома. У середині 1993 року мати позивача та дружина ОСОБА_2 захворіла. Позивачка доглядала за хворою матір'ю по день її смерті. ОСОБА_2 та його ОСОБА_12 будували разом будинок, в якому проживали. Позивач також проживала у цьому будинку до того моменту, коли ОСОБА_2 одружився вдруге. ОСОБА_2 розпорядився будинком на користь ОСОБА_3 ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 приходили до неї для надання дозволу на розпорядження землею. Зараз ОСОБА_2 проживає один, його відвідують онуки (діти позивачки), сама позивачка, допомагають йому.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засідання пояснювала, що позивачка двоюрідна сестра її чоловіка, а відповідач ОСОБА_2 -його дядько. Одного разу до них прийшов ОСОБА_2 та повідомив, що бажає подарувати будинок, в якому він мешкає - ОСОБА_3, на що вона йому нагадала, що потрібно і дочці також виділити майно, а потім онукам. Потім їй стало відомо, що ОСОБА_6 все ж таки подарував ОСОБА_3 будинок. Онуки ОСОБА_2 радили йому залишити частину будинку для їх матері (позивачки) . За хворою ОСОБА_12 доглядала позивачка та її діти. Будинок будувався ОСОБА_2 та ОСОБА_12 Коли помер ОСОБА_8, ОСОБА_2 подарував онукам земельні ділянки. Зараз ОСОБА_2 проживає один, ОСОБА_3 виїхав від нього. Зі слів ОСОБА_2, ОСОБА_3 після укладення договору дарування почав гірше до нього відноситися.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засідання пояснювала, що позивач її тітка, відповідач ОСОБА_2 - чоловік тітки, ОСОБА_3 її племінник. Їй стало відомо, що ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 будинок, а потім передумав та вирішив відізвати своє рішення та подарувати дочці. Будинок будували разом ОСОБА_2 та ОСОБА_12 Коли ОСОБА_12 захворіла, за нею доглядали позивачка та її діти.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об'єктивному та всебічному з'ясуванні обставин справи, дійшов переконання про часткове задоволення позовних вимог.

Судом встановлено наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, одружилися 15.08.1951, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище «ОСОБА_12», про що свідчить копія свідоцтва про шлюб. /а.с. 84/.

В період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_12 придбали житловий будинок АДРЕСА_1 який був оформлений на ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 09.07.1985 /а.с. 19-20/.

Відповідно до вимог ст. 22 КпШС України (діючої на той час), майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,

користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, з врахуванням вказаного положення, житловий будинок АДРЕСА_1 був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2.

Від вказаного шлюбу у подружжя ОСОБА_2 народилися діти - ОСОБА_1 та ОСОБА_8. /а.с. 15/.

14.09.1973 ОСОБА_1 одружилася та змінила прізвище на «ОСОБА_1», що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу. /а.с. 16/.

ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_9, про що свідчить копія свідоцтва про смерть від 15.07.1996. /а.с. 17/.

Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Частка майна одного з подружжя у спільній сумісній власності входить до спадщини після смерті цього подружжя та спадкується спадкоємцями на загальних підставах.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (від 01.01.1964 року, норма статті, яка діяла на той час), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР (від 01.01.1964 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (від 01.01.1964 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Таким чином, спадкоємцями першої черги за законом після померлої ОСОБА_12 були: її діти - ОСОБА_1, ОСОБА_8 та чоловік - ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (від 01.01.1964 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (від 01.01.1964 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 554 ЦК УРСР (від 01.01.1964 року) в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до ст. 17 ЦК УРСР (від 01.01.1964 року) місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає.

Згідно повідомлення Мелітопольської державної нотаріальної контори від 11.12.2018, спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_12 не заводилася, заповіти не посвідчувалися. /а.с. 66-69/.

Відповідно до довідки голови квартального комітету № 39 Цибулєвої Н.І. від 03.02.2018 № 14, ОСОБА_1 дійсно проживала за адресою: АДРЕСА_1 з 1994 року по 1997 року у зв'язку зі здійсненням догляду за хворою матір'ю - ОСОБА_12 (а.с.12).

Також аналогічні свідчення дали допитані у судовому засіданні свідки, які також вказували, що позивач проживала за вказаною адресою до і після смерті матері, робила ремонт у будинку.

Факт фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном визнав також відповідач ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_3, заперечуючи проти позову не навів доводів, які б спростовували доводи позивача щодо прийняття нею спадщини.

Тобто вбачається, що позивач та її батько - чоловік померлої ОСОБА_12 - ОСОБА_2 прийняли спадщину після померлої шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.

ІНФОРМАЦІЯ_10 помер ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. /а.с. 18/.

Як стверджувалося у судовому засіданні позивачем та відповідачем ОСОБА_2, ОСОБА_8 - син померлої ОСОБА_12, спадщину після смерті матері не приймав, оскільки проживав за іншою адресою, доказів, які б спростовували вказане, суду не надано.

Таким чином, між спадкоємцями в рівних частках розподілилася спадщина після померлої ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_12 та у власність кожного перейшло по ј частині житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до вимог ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Відповідно до вимог ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до вимог ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до вимог ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Таким чином, ОСОБА_2 міг розпорядитись лише своєю часткою майна, а саме 3/4 (1/2 частина належна йому та ј успадкована) частинами будинку АДРЕСА_1.

Згідно копії договору дарування від 27.12.2017, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Малихіною Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 1103, ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у власність як дарунок житловий будинок АДРЕСА_1. /а.с. 87-88/.

Відповідно до пункту десятого укладеного договору дарування, дарувальник ОСОБА_2 ствердив, що житловий будинок АДРЕСА_1 не є об'єктом сумісної власності, оскільки набутий в результаті приватизації.

Частиною другою вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Пунктом дев'ятим Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що згідно зі статтею 217 ЦК ( 435-15 ) правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би

вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Оскільки ОСОБА_2, укладаючи з ОСОБА_3 договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, порушив встановлені законом правила спадкування частки у спільній сумісній власності, а також майнові права позивача, фактично позбавивши ОСОБА_1 права на спадщину після померлої матері ОСОБА_12, суд знаходить за необхідне вказаний договір визнати недійсним в частині дарування ј частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Крім того, враховуючи викладене, суд вважає можливим визнати за ОСОБА_1 право власності на ј частину житлового будинку АДРЕСА_1, в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_12.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 247, 263-265, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання права власності в порядку спадкування та визнання договору дарування недійсним - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ј частину житлового будинку АДРЕСА_1, в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_12.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 27.12.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Малихіною Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 1103, в частині дарування ј частини житлового будинку АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області шляхом подачі в 30-денний строк апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП: НОМЕР_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідачі:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП: НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8, РНОКПП: НОМЕР_3, зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2.

Повний текст рішення складено 08.02.2019.

СУДДЯ: Ю.В.Ковальова