Провадження № 2/761/2800/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

за участю :

секретаря судового засідання - Борисенко Д.О.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року до Шевченківського районного суду м. Києва подано позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю.

Ухвалою судді від 06.12.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 15.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач з 19.08.2006 по 15.11.2016 перебували у зареєстрованому шлюбі. 04.07.2011 року позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 за 475405,00 грн. Гроші на придбання квартири позивач отримав : частку у своїх батьків у розмірі 9600,00 грн, що підтверджується розпискою та 382000,00 грн. у персоналізованому індивідуальному кредитному пакеті в рамках позики у свого роботодавця ПАТ «Укртрансгаз». Позивач особисто сплачує погашення позики, а відповідач ніякої участі у погашенні позики або повернення коштів батькам позивача не приймала та не приймає по теперішній час.

Тому, позивач просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 , - особистою приватною власністю позивача, судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на письмові пояснення, викладені у відзиві. Відповідач у відзиві зазначила про те, що договір позики з ПАТ «Укртрансгаз» укладений за її згоди та повернення коштів до листопада 2016 року здійснювалось за рахунок коштів, що були спільною власністю подружжя, а про позику з батьками позивача на суму 96000,00 грн. відповідачу нічого не було відомо та згоди на укладення такого договору вона не надавала, вважає його сумнівним.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, повно та всебічно дослідивши надані сторонами докази, матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом 19.08.2006 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який розірвано відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.11.2016 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 04.07.2011 року позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 475405,00 грн.

Також на підтвердження отримання коштів на придбання квартири, позивачем надано договір позики №12 від 24.05.2011 з ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» на суму 382000,00 грн. та розписку від 29.06.2011 року про отримання від своїх батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в борг кошти в розмірі 96000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.06.2019 року у справі №761/7731/18 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено. Вирішено в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 Сімейного Кодексу України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3 ч. 1ст. 57 Сімейного Кодексу України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, даючи юридичну оцінку доказам, що містяться у матеріалах справи, встановив, що належних та допустимих доказів придбання спірної квартири за кошти, які належали особисто позивачу, суду не надано, крім того, рішенням суду, що набрало законної сили право власності на Ѕ частину визнано за відповідачем в порядку поділу майна подружжя, а тому суд дійшов висновку, у задоволені позовних вимог - відмовити.

Керуючись ст.ст. 57, 60 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 10, 12, 13, 18, 81-82, 141, 258, 263, 265, 273, 274, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 23.12.2019 року.

Суддя