Житомирський апеляційний суд
Справа №295/5364/17 Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 39 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 10 жовтня 2018 року під головуванням судді Полонця С.М.

у цивільній справі №295/5364/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування і виділення частки майна в натурі та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування і виділення частки у майні в натурі, -

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом. Просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на 147/600 частин житлового будинку і надвірних споруд по АДРЕСА_1 та на частину земельної ділянки площею 0,0205 га. (кадастровий номер НОМЕР_1) по АДРЕСА_1 які належали спадкодавцю - її матері ОСОБА_6; виділити їй в натурі в рахунок її частки 147/600 частин будинку і надвірних споруд та частину земельної ділянки, визначених будівельно-технічною експертизою. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що вона є спадкоємцем за законом після смерті матері, а відповідачі взагалі не визнають її права на належну їй частину спадкового майна, яку вона бажає виділити.

У червні 2017 року ОСОБА_3 через свого представника звернувся до суду із зустрічним позовом. Просив визнати за ним в порядку спадкування право власності на 1/3 частину житлового будинку та надвірних споруд по АДРЕСА_1 що належали ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.03.1998 року та угоди про поділ спадкового майна від 31.03.1998 року. При цьому, Ѕ частина указаного домоволодіння є спільним майном подружжя, оскільки будинок збудований ним з померлою в період шлюбу, а 1/3 від іншої частини будинку має ділитись між усіма спадкоємцями першої черги. Просив виділити йому в натурі також 1/3 частину спірної земельної ділянки, визначену за відповідним варіантом будівельно-технічної експертизи. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що він та відповідачі є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 в рівних частках. Крім того, частина будинку побудована ним спільно з покійною у період шлюбу, у зв'язку з чим він має право на Ѕ цієї частини домоволодіння. Також порівну між всіма спадкоємцями має ділитись земельна ділянка. Між ним та дочками ОСОБА_5 і ОСОБА_4 існує лише спір про варіанти поділу спадкового майна.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 10 жовтня 2018 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року матері ОСОБА_6, право власності на 73/300 частини житлового будинку та земельну ділянку площею 205,7 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1, по АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_5 в натурі 73/300 частини житлового будинку та земельну ділянку площею 205,7 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1, по АДРЕСА_1 відповідно до варіанту №3 висновку №05/04-2018 додаткової судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 06.04.2018 року, складеного судовим експертом ОСОБА_7

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 за відступ від ідеальної частки грошову компенсацію в розмірі 36439 грн. 00 коп. В решті вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року дружини ОСОБА_6, право власності на 1/3 частину житлового будинку та надвірних споруд по АДРЕСА_1 що належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.03.1998 року та угоди про поділ спадкового майна від 31.03.1998 року, Ѕ частини указаного домоволодіння, збудованих ним з померлою у подальшому та 1/3 від іншої цієї частини, що має ділитись між усіма спадкоємцями першої черги.

Виділено ОСОБА_3 в натурі 154/300 частини житлового будинку та земельну ділянку площею 205,7 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1, по АДРЕСА_1, відповідно до варіанту №3 висновку №05/04-2018 додаткової судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 06.04.2018 року, складеного судовим експертом ОСОБА_7

В решті вимог відмовлено. Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 320 грн. 00 коп. та витрати на проведення судової експертизи в розмірі 2272 грн. 10 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати на проведення судової експертизи в розмірі по 1485 грн. 60 коп. з кожного.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять рішення суду в частині визнання права на спадкування земельної ділянки та виділення її в натурі по варіанту №3 висновку додаткової судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_5 право на спадкування на 158,6 кв.м. земельної ділянки та виділити їй в натурі по варіанту №4 висновку додаткової судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 06.04.2018 року. В решті рішення залишити без змін. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції в цій частині постановлене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема зазначає, що у варіанті №3 ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виділяються рівні частки по 164,4 кв.м., проте земельна ділянка співвласнику №1 поділена на дві окремі частини, одна з яких не прилягає до земельної ділянки спільного користування. Тому, апелянт ОСОБА_4 не зможе користуватись спільними воротами та хвірткою, так як вихід із спільної земельної ділянки забезпечує лише користування садом, а пройти до входу в будинок вона не буде мати можливості, оскільки вхід обмежується земельними ділянками ОСОБА_5, а сервітут для можливості проходу не встановлено. Крім того, допитаний в судовому засіданні 10.10.2018 року експерт ОСОБА_7 пояснив, що варіант експертизи №3 є невдалим, змушує співвласника №1 робити окрему хвіртку і практично виключає можливість використовувати земельну ділянку спільного користування. Тому, висновки суду першої інстанції щодо більшої земельної площі загального користування у варіанті №3 вважає безпідставними та такими, що не забезпечують виконання основної функції судочинства - врегулювання спору між сторонами із забезпеченням інтересів усіх сторін справи.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині визнання права на спадкування земельної ділянки та виділення її в натурі, а тому в іншій частині рішення судом апеляційної інстанції не переглядається.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 18.10.1975 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 07.12.2012 року житловий будинок загальною площею 119,80 кв.м. та допоміжні господарські будівлі і споруди в цілому по АДРЕСА_1 належали ОСОБА_6 на праві приватної власності. Вказане свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 05.12.2012 року за №500 взамін свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.03.1998 року, реєстр №2-1370 та угоди про розділ спадкового майна від 31.03.1998 року реєстр №2-1373.

Земельна ділянка площею 0,0617 га. по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, належала ОСОБА_6 на підставі Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 07.07.2011 року.

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Судом встановлено, що чоловік спадкодавця ОСОБА_3 має право в порядку спадкування за законом на 1/3 частину спірного будинку та земельної ділянки, які належали його дружині ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та угоди про розділ спадкового майна від 31.03.1998 року, а також Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. Крім того, ОСОБА_3 має право на Ѕ частину спірного домоволодіння, яка була побудована спільно з померлою дружиною у період шлюбу, чого сторони в судовому засіданні не заперечували.

Спадкоємцями померлої ОСОБА_6 за законом є її чоловік - ОСОБА_3 та дочки: ОСОБА_5 і ОСОБА_4, які прийняли спадщину та 05.02.2015 року звернулися із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті матері.

13.07.2015 року позивач ОСОБА_5 звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначені вище житловий будинок та земельну ділянку, що належали спадкодавцю ОСОБА_6

25.11.2015 року до нотаріуса звернувся чоловік померлої ОСОБА_3 із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя на вищезазначений житловий будинок та 27.11.2015 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно.

Постановою приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Кузьміної Л.Л. від 27.11.2015 року ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя та свідоцтв про право на спадщину за законом.

21.03.2017 року ОСОБА_5 вказаним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.

Відповідно до ст.1297 ЦК України, якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

До аналогічного правового висновку прийшов Верховний Суд України у справі №6-1443цс16, який викладений в постанові від 16.11.2016 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції із врахуванням встановлених в ході розгляду справи обставин та наданих сторонами доказів дійшов обгрунтованого висновку про те, що із спірного спадкового майна позивачам можливо виділити належну їм частку нерухомого майна в натурі.

Проводячи виділ земельної ділянки саме за третім варіантом висновку додаткової судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №05/04-2018 від 06.04.2018 року, суд обгрунтовано виходив із меж заявлених в цій справі вимог та дотримання рівності прав і інтересів сторін.

Доводи апеляційної скарги в цій частині вимог зводяться до переоцінки доказів. Разом з тим, будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

За наведених обставин підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, обраховуючи розмір судового збору, що підлягав оплаті при поданні апеляційної скарги, суд допустився арифметичної помилки, що призвело до надмірно сплаченого судового збору в сумі 1520,49 грн., який підлягає поверненню апелянтові.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Зобов»язати Управління Державного Казначейства в м.Житомирі повернути ОСОБА_4 зайво сплачений судовий збір в сумі 1520 грн.49 коп. за квитанцією №ПН775152 від 06.12.2018 року в Житомирському відділенні АТ Банку «Січ».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: судді:

Повний текст постанови складений 07.02.2019 року.