ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 лютого 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/7815/17

Головуючий у першій інстанції - Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/109/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Лакізи Г.П., Скрипки А.А.

секретар: Поклад Д.В.

Позивач: ОСОБА_2

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «Облтеплокомуненерго»

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 14 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» про визнання договору частково недійсним (суддя Карапута Л.В.), ухвалене о 14 год. 02 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 17 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати договір №1-0467 на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, укладений 19 серпня 2013 року між нею та ПАТ «Облтеплокомуненерго» недійсним в частині визначення типу приміщення за адресою: АДРЕСА_1 як «нежитлове» та тарифів для інших споживачів, що зазначені у Додатку №1, Додатку №2 до договору. Позов мотивовано тим, що 19 серпня 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений вказаний договір. Згідно Додатку №1 до договору опалювальний об'єкт визначений як нежитлове приміщення, річна потреба теплової енергії на опалення та гаряче водопостачання розрахована також за тарифами для інших споживачів. ОСОБА_2 вказувала, що після винесення виконавчим комітетом Чернігівської міської ради рішення №202 від 21 липня 2008 року, яким їй надано дозвіл на переведення квартири АДРЕСА_1 з житлового фонду до нежитлового, будь-яких дозволів, проектів не отримано, реконструкції, переобладнання в квартирі не проведено, відповідно не вносились відповідні зміни в технічну документацію і не реєструвалось право власності на нежитлове приміщення. Тобто на час укладення спірного договору та по теперішній час спірне приміщення має статус жилого. Отже, сторони при укладенні договору №1-0467 від 19.08.2013 року помилились щодо фактичних обставин правочину, а саме відносно типу приміщення, вважали його нежилим, від чого залежить тариф на оплату послуг і ця помилка має істотне значення.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 14 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що у діях позивачки ОСОБА_2 відсутня помилка, оскільки останньою на підставі рішення Чернігівської міської ради від 21.07.2008 року був укладений Договір №1-0467 на постачання теплової енергії між ВАТ «Облтеплокомуненерго» з Додатком №1 до договору №1-0467 від 13 жовтня 2008 року, де визначено назву та адресу опалювального об'єкту - АДРЕСА_1 нежитлове приміщення з визначенням площі 59,8 кв.м та тарифів і повторно 19 серпня 2013 року між ПАТ «Облтеплокомуненерго» та ОСОБА_2 був укладений Договір №1-0467 на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії з Додатком №1 до договору №1-0467 від 19 серпня 2013 року, де визначено назву та адресу опалювального об'єкту - АДРЕСА_1 нежитлове приміщення з визначенням площі 59,8 кв.м та тарифів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначене рішення суду та прийняти нове рішення про задоволення її позову. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не визначив, чи допущена сторонами помилка в частині визначення типу приміщення («житлове» чи «нежитлове») під час укладання спірного договору, дійшовши висновку про відсутність такої, виходячи виключно з ознаки повторності укладеного договору. При цьому будь-якого нормативного акту в обґрунтування неможливості допущення сторонами помилки під час повторного укладення договору в рішенні судом не зазначено. Також, за доводами позивача, поза увагою суду залишились її доводи про те, що згідно Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядку переведення житлових приміщень у нежитлові в багатоквартирних будинках, проведення робіт з переобладнання, розширення, реконструкції, реставрації та введення їх в експлуатацію, процес переведення з житлового фонду до нежитлового не є завершеним після прийняття відповідного рішення виконавчим комітетом. Проте, на час укладення договору 19.08.2013 року та по теперішній час спірне приміщення має статус жилого. Крім того, ОСОБА_2 вказує, що відповідачем не дотримано порядку розірвання договору, визначеного сторонами у договорі та діючим законодавством.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що ОСОБА_2 в період з 13 березня 2008 року по 17 жовтня 2017 року була власником АДРЕСА_1 на підставі договору міни від 04.03.2008 року (а.с.38, 53).

Пунктом 1.6 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №202 від 21 липня 2008 року переведено з житлового фонду до нежитлового квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 (а.с.37).

13 жовтня 2008 року між ВАТ «Облтеплокомуненерго» (виробник) та ОСОБА_2 (споживач) укладено договір №1-0467 на постачання теплової енергії, за умовами якого виробник бере на себе зобов'язання виробляти, транспортувати та постачати споживачеві теплову енергію для підігріву води та опалення, а споживач зобов'язується сплачувати виробникові за надані послуги за встановленими тарифами в терміни та на умовах, передбачених цим договором (а.с.39-40). Відповідно до п.2.1. вказаного договору теплова енергія постачається споживачу для об'єктів, перерахованих у додатку №1, який є невід'ємною частиною договору на опалення, гаряче постачання та технологічні потреби. Додатком №1 до договору №1-0467 від 13 жовтня 2008 року визначено назву та адресу опалювального об'єкту - АДРЕСА_1 - нежитлове приміщення, Додатком №3 розраховано річну потребу теплової енергії на опалення та гаряче водопостачання вказаного об'єкту нерухомості (а.с.41, 41 зворот).

19 серпня 2013 року між ПАТ «Облтеплокомуненерго» (теплопостачальна організація) та ОСОБА_2 (споживач) укладено договір №1-0467 на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, за яким теплопостачальна організація бере на себе зобов'язання виробляти, транспортувати та постачати споживачеві теплову енергію для опалення і підігріву води (а.с.42-43). Пунктом 2.1. вказаного договору встановлено, що теплова енергія виробляється, транспортується та постачається споживачу для об'єктів, перерахованих у додатку №1, який є невід'ємною частиною цього Договору. Згідно Додатку №1 опалювальним об'єктом є нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 (а.с.44), річна потреба теплової енергії на опалення та гаряче водопостачання визначена у Додатку №2 до договору №1-0467 (а.с.44 зворот).

Заявляючи вимоги про визнання спірного договору частково недійсним, ОСОБА_2 посилалась на помилку з її сторони щодо фактичних обставин правочину, а саме відносно типу приміщення.

Згідно з вимогами ст.ст. 202 ч. 1, 203 ч. 1-5, 215 ч. 1 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), споживач - фізична особа чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. За змістом ч. 3 ст. 20 даного Закону, споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є, зокрема, вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг (п. 3 ч. 1 ст.26 Закону).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Однак, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Тобто, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для визнання спірного договору частково недійсним у зв'язку із помилкою щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що при укладанні 19 серпня 2013 року договору з ПАТ «Облтеплокомуненерго» вона помилилась щодо типу приміщення, до якого здійснювалося постачання теплової енергії.

Позивачем ОСОБА_2 були особисто підписано як договір №1-0467 на постачання теплової енергії від 13 жовтня 2008 року, додатки до нього, так і оспорюваний договір №1-0467 на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії від 19 серпня 2013 року і додатки до нього. Зауважень до умов договору споживачем не вносилось. При цьому позивачем не надано доказів, що вона не погоджувалась з виставленими відповідачем рахунками на оплату послуг (вартість яких залежить від типу опалювального приміщення), що свідчить про її погодження з умовами договору та відсутність підстав для визнання договору в частині недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.229 ЦК України. Крім того, як зазначав у запереченнях на позовну заяву відповідач, позивач при зверненні із заявою про укладення договору надала витяг із рішення виконавочго комітету Чернігівської міської ради про переведення належної їй на праві власності квартири із житлового фонду до нежитлового і саме на підставі наданих нею документів і було укладено договір про надання послуг. При цьому, відсутність зі сторони ОСОБА_2 будь-яких дій для внесення змін у правовстановлюючі документи не свідчить про помилку у розумінні нею умов укладеного договору, зокрема типу приміщення.

Враховуючи викладене, доводи позивача, що при укладенні оспорюваного договору вона помилилась щодо обставин, не можуть бути прийняті судом до уваги.

З 17 жовтня 2017 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 Як встановлено судом, 05 жовтня 2016 року ПАТ «Облтеплокомуненерго» на адресу ОСОБА_2 було направлено повідомлення про відмову від договору №1-0467 від 19 серпня 2013 року (а.с.45). Питання дотримання порядку розірвання вказаного договору не було предметом розгляду судом першої інстанції і не може бути підставою для задоволення позовних вимог про визнання такого договору недійсним.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог не спростовують, оскаржуване рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 14 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 8 лютого 2019 року.

Головуючий: Судді: