ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2166/19 Справа № 203/732/18 Суддя у 1-й інстанції - Казак С.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

26 лютого 2018 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 13.10.2008 року між банком та відповідачкою було укладено кредитний договір, відповідно до якого останній було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Свої зобов'язання за кредитним договором відповідачка належним чином не виконувала, в зв'язку з чим, станом на 31.12.2017 року має заборгованість в сумі 117000 грн., що складається з заборгованості по кредиту в сумі 4804 грн. 22 коп., заборгованості по відсотках в сумі 109034 грн. 77 коп., заборгованості за пенею та комісією в сумі 3161 грн. 01 коп. В зв'язку з цим, позивач просив стягнути з відповідачки вказану заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати. (а.с.3-10).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено (а.с. 136-138).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.142-145).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.10.2008 року між сторонами було укладено кредитний договір, оформлений відповідною анкетою-заявою, яка містить підпис відповідачки про ознайомлення її з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку та які разом становлять договір про надання банківських послуг (кредитний договір) (а.с.32-33).

Відповідно до умов вказаного договору відповідачці було видано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом..

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором відповідачка належним чином не виконувала, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка згідно наданого до позовної заяви розрахунку станом на 31.12.2017 року становить 117000 грн. та складається з заборгованості по кредиту в сумі 4804 грн. 22 коп., заборгованості по відсотках в сумі 109034 грн. 77 коп., заборгованості за пенею та комісією в сумі 3161 грн. 01 коп.(а.с.11-30).

Пунктом 3.1 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що для надання послуг банк відкриває клієнту карткові рахунки, видає клієнту карти, їх вид та строк дії визначені в заяві та в пам'ятці клієнта, підписанням якого клієнт та банк укладають договір про надання банківських послуг.

Відповідно до пунктів 3.1.1,5.4 розділу ІІ Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік) та вона є дійсною до останнього календарного дня зазначеного місяця. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці (в полі MONTH).

Відмовляючи з задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено позовну давність для звернення до суду із даним позовом, про застосування якої було заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.3,6,11,525,627 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який обов'язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054,1055 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.2 ст.642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Частиною 3 ст.642 ЦК України встановлено, що особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, зокрема з анкети-заяви, на виконання умов договору відповідачці було видано карту НОМЕР_1 та відкрито відповідний рахунок 13.10.2008 року.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка згідно наданого до позовної заяви розрахунку станом на 31.12.2017 року становить 117000 грн. та складається з заборгованості по кредиту в сумі 4804 грн. 22 коп., заборгованості по відсотках в сумі 109034 грн. 77 коп., заборгованості за пенею та комісією в сумі 3161 грн. 01 коп.(а.с.11-30).

Згідно довідки ПАТ КБ "ПриватБанк"наданої позивачем на підтвердження існування кредитного зобов'язання між банком та відповідачем, вбачається, що ОСОБА_1 відповідно до укладеного договору б/н від 13.10.2008 року видавались картки, остання з терміном дії до останнього дня 08/17 (а.с.115).

Також позивачем надано виписку по основній картці НОМЕР_1 (а.с.117-119).

Проте, зазначені посилання суд 1 інстанції не прийняв та визнав зазначені вище виписку по картці та довідку неналежними доказами по справі, з чим погоджується колегія суддів, оскільки з наданої банком довідки вбачається, що строк дії вказаної картки становив з 13.10.2008 року по серпень 2009 року, відповідно до виписки по основній карті НОМЕР_1 вбачається, що остання складена за період з 01.01.1999 року по 02.05.2018 року. В той час, як договір між сторонами було укладено та карту НОМЕР_1 було видано 13.10.2008 року, строком дії до серпня 2009 року. Крім того, зі змісту вказаної виписки вбачається, що остання фактично містить відомості по картковим рахункам НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4. З довідки позивача також вбачається, що карта НОМЕР_2 видавалась 20.05.2009 року зі строком дії до січня 2010 року, карта НОМЕР_3 - 27.03.2009 року зі строком дії до лютого 2011 року, карта НОМЕР_4 - 11.01.2010 року зі строком дії до червня 2013 року. Тобто перші дві карти видавались в період дії кредитного договору та виданої на його підстави карти НОМЕР_1, а карта НОМЕР_4 була видана через п'ять місяців після закінчення строку дії карти НОМЕР_1.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст.253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч.5 ст.261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

З огляду на вищенаведене, право банку на звернення до суду з вимогою про повернення прострочених щомісячних платежів виникло з наступного місяця за тим, у якому не погашено відповідний щомісячний платіж, а право вимоги усього кредиту банк набув саме з серпня 2009 року. Проте, з позовом про стягнення заборгованості за кредитом та процентами, а також нарахованої пені та комісії, банк звернувся до суду лише в лютому 2018 року.

З урахуванням зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з урахуванням положень ст. ст. 256, 257, 258, 266, 267 ЦК України, застосувавши позовну давність, про що було заявлено відповідачем по справі. Судом першої інстанції всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо була надана оцінка наявних в матеріалах справи доказів.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом 1 інстанції безпідставно застосовано строк позовної давності, оскільки відповідно до розрахунку, який судом визнано належним доказом та який не спростовано відповідачем вбачається, що боржником виконані платежі: 12.06.2014 року у сумі 10,87 грн., 22.06.2015 року у сумі 15,28 грн., а тому позивач звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Відповідно ж до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі №6-2891цс16 та від 23 листопада 2016 року у справі №6-2104цс16.

З наданого представником позивача розрахунку заборгованості вбачається, що 12.06.2014 року був здійснений платіж у сумі 10,87 грн., та 22.06.2015 року у сумі 15,28 грн., однак відсутні докази того, що саме відповідач здійснив дані платежі на погашення заборгованості за кредитним договором.

А з наданого в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 27.03.2019 року представником позивача виписки з руху коштів по рахунку вбачається, що 12.06.2014 року 22.06.2015 року платежі були здійснені шляхом автоматичного списання коштів, що не є діями, вчиненими відповідачем на виконання умов договору, і відповідно вони не переривають перебіг позовної давності.

Отже, посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що позивач звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності, однак суду 1 інстанції не дане не звернув уваги, є безпідставними.

Апелянт не скористалася наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги, не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: