Ухвала

Іменем України

21 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 336/5023/16-ц

провадження № 61-22462ск19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - АТ «Дельта Банк», банк) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» звернулось до суду

з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

за кредитним договором у розмірі 217 488, 05 грн.

В обґрунтування свого позову зазначало, що 29 серпня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 133-0111001/ФК-08, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 84 510, 00 грн, з розрахунку у розмірі 17 % річних за весь час фактичного користування кредитом

на строк з 29 серпня 2008 року по 28 серпня 2015 року. Того ж дня між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки. Банк свої зобов`язання за кредитним договором повністю виконав, надавши відповідачеві кредит, у розмірі та строки, передбачені кредитним договором, однак позичальник належним чином умови кредитного договору не виконував, внаслідок чого виникла кредитна заборгованість, яку банк просив стягнути солідарно з відповідачів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня

2017 року позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість

за кредитним договором № 133-0111011/ФК-08 від 29 серпня 2008 року

у розмірі 217 488, 05 грн (тіло кредиту - 78 472,70 грн, відсотки - 80 673,93 грн, комісія - 7 732,97 грн, пеня - 50 608,45 грн). У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 27 вересня 2017 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2017 року у частині часткового задоволення позовних вимог банку. У задоволенні позовних вимог АТ «Дельта Банк» відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року касаційну скаргу

АТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 27 вересня 2017 року у частині вирішення позовних вимог АТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, а справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2017 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині

та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 27 вересня 2017 року у частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без змін.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 12 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня

2017 року у частині вирішення позовних вимог АТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано.

Позовні вимоги АТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк»

до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 133-0111001/ФК-08

від 29 серпня 2008 року в розмірі 57 868, 31 грн, з яких: 28 397, 25 грн - тіло кредиту, 27 813, 80 грн - відсотки; 1 657, 26 грн - пеня. В іншій частині позов залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в якій заявник просить скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 12 листопада 2019 року і ухвалити нове рішення

про відмову у задоволенні позову АТ «Дельта Банк», посилаючись

на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Основні доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що позивачем пропущено строк позовної давності до всієї суми заборгованості у зв`язку з направленням банком позичальнику вимоги від 03 вересня 2009 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина перша статті 264 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 03 вересня 2009 року ТОВ «Укрпромбанк» направило ОСОБА_1 вимогу про дострокове повне виконання зобов`язань за кредитним договором, в якій зазначило, що станом на 28 серпня 2009 року заборгованість за кредитним договором становить 81 724, 88 грн та вимагало протягом 30 календарних днів з моменту надіслання банком цієї вимоги повернути в повному обсязі отримані кредитні кошти, сплатити проценти за користування кредитом за фактичний період та пеню за несвоєчасне повернення кредиту і несвоєчасну сплату процентів.

Після цього 30 жовтня 2009 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір до кредитного договору № 133-0111001/ФК-08 від 29 серпня 2008 року, яким сторони виклали пункт 2.4 договору, додаток 1 до договору в новій редакції. Також із додаткового договору слідує, що банком було надано ОСОБА_1 кредитні канікули з 01 листопада 2009 року по 01 червня 2010 року.

Відповідно до підпунктів 3, 4 додаткового договору від 30 жовтня 2009 року інші умови основного договору залишаються без змін і сторони підтверджують по ньому свої зобов`язання. Цей додатковий договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печаткою банку, є невід`ємною частиною договору.

Вказаний додатковий договір укладено після спливу 30 календарних днів

з моменту надіслання банком 03 вересня 2009 року вимоги про дострокове повне виконання зобов`язань. ОСОБА_1 не спростовано укладення зазначеного додаткового договору.

ОСОБА_1 , укладаючи 30 жовтня 2009 року додатковий договір до кредитного договору № 133-0111001/ФК-08 від 29 серпня 2008 року, висловив своє волевиявлення, визнав чинність та дійсність кредитного договору, наявність заборгованості, підтвердив свої зобов`язання, а також строк повернення кредиту - до 28 серпня 2015 року.

На підставі належним чином оцінених доказів, встановивши, що позивач звернувся до суду з позовом 20 серпня 2016 року, а позовна давність обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову і стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, яка виникла з 20 серпня 2013 року по 28 серпня 2015 року.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку,

що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права й дотримання процесуальних норм при розгляді справи не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 листопада 2019 року є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 листопада 2019 року

у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович