Справа № 214/8473/18
2/214/24/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 грудня 2019 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Гриня Н.Г.,

за участю: секретаря судового засідання Печарник З.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом 18.12.2018 року, в якому просить суд усунути перешкоди в користуванні належною їй на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням та виселити їх з квартири.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач зазначає, що відповідно до договору купівлі-продажу від 10.10.2005 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 , придбаної у ОСОБА_5 . У квартирі зареєстровані та фактично проживають ОСОБА_5 (колишній власник) з 07.07.1981 року, та ОСОБА_2 з 17.09.2002 року (онук колишнього власника). Вона у квартирі не зареєстрована та ніколи не проживала, членом сім`ї відповідачів не є, в родинних стосунках з ними не перебуває. Після вчинення правочину вони відмовились виселитись з квартири, власником якої вона стала. ОСОБА_2 навіть звертався до суду з вимогою про встановлення факту проживання як члена сім`ї квартиронаймача, визнання розпорядження, свідоцтва про право власності, договору купівлі-продажу недійсними. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.06.2014 року в позові ОСОБА_2 було відмовлено. За результатами апеляційного та касаційного перегляду рішення суду першої інстанції залишено в силі. Але й надалі її неодноразові вимоги виселитись з квартири та знятись з реєстраційного обліку відповідачі ігнорують. Зауважила, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири питання збереження за відповідачами права користування квартирою та проживання в ній не вирішувалось. За приписами ч.1 ст. 346 ЦК України, у випадку відчуження об`єкта нерухомості на користь іншої особи, право власності попереднього власника відповідно припиняється, тобто право користування відповідачів квартирою після її відчуження на користь позивача припинилось. Вказані обставини унеможливлюють реалізацію позивачем її прав як дійсного власника квартири, а тому за захистом вона вимушена звернутися до суду.

Не погоджуючись з пред`явленими вимогами 16.04.2019 року відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 надали до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що визнають, що станом на теперішній час позивач на підставі договору купівлі-продажу має право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Разом з цим, відповідачі ставлять під сумнів правомірність укладення правочину і видачу довіреності від ОСОБА_5 на ОСОБА_6 на розпорядження квартирою, та, як наслідок, правомірність укладення ОСОБА_6 договору купівлі-продажу квартири. Відповідач ОСОБА_2 зазначає, що перебував у Польщі, підставою для його повернення до України стало погіршення психічного стану його бабусі ОСОБА_5 . Відповідачі вважають, що довіреність на право розпорядження вказаною квартирою на ОСОБА_6 була видана ОСОБА_5 , коли остання не усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, внаслідок психічних розладів. Про це свідчить те, що остання надала невідомій їй особі довіреністі на продаж своєї квартири і не сказала про це нікому, внаслідок чого відповідачі були позбавлені свого житла. Окрім того, відповідачі не погоджуються з орієнтовним розміром витрат на правову допомогу, заявленим позивачем, з огляду на вартість роботи їх адвоката, з розрахунку 1200,00 грн. за годину, вважають сплату такої вартості нерозумною, з огляду на складність справи.

Ухвалою суду від 18.01.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.27-28).

Ухвалою суду від 17.05.2019 року відповідачам повернуто зустрічну позовну заяву про визнання довіреності та договору купівлі-продажу квартири недійсними (а.с. 77).

У судовому засіданні 18.12.2019 року представником відповідача ОСОБА_3 було заявлено клопотання про допит свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та зупинення провадження у вказаній справі, за результатами розгляду які, судом постановлено ухвали на місці про відмову в їх задоволенні.

Інших процесуальних дій судом не вчинялось.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, усунувши позивачці перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та їх виселення.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, вважали їх незаконними та необгрунтованими.

Представник третьої особи до суду не з`явилась, через канцелярію суду надала заяву, в якій просить розглянути позов за її відсутності та прийняти рішення на розсуд суду.

Керуючись ст.280 ЦПК України, суд вважає, що дану справу можливо вирішити на підставі наявних в ній доказів, з урахуванням думки позивача, за відсутності відповідачів і постановити заочне рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва № С582 про право власності, виданого 14.03.2003 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської ради, квартира АДРЕСА_1 попередньо належала ОСОБА_5 Житлове приміщення нею приватизовано в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», правомірність приватизації встановлена рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.06.2014 року, залишеним без змін в ході апеляційного та касаційного перегляду (а.с.9-15).

10.10.2005 року між продавцем ОСОБА_5 , від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_6 , з одного боку, та покупцем ОСОБА_4 з іншого боку, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Р.О. (а.с.6).

Дійсність вказаного вище правочину встановлена рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.06.2014 року, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанції (а.с.9-15).

Право власності за ОСОБА_5 на придбане нею за правочином нерухоме майно зареєстровано КП «Криворізьке БТІ» ДОР 08.11.2005 року, запис №350 в книзі 217П-350, що підтверджується Витягом (а.с.7). Реєстрація права власності є чинною.

Як слідує з відповіді Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради від 10.12.2018 року №01.16-12/6086, в зазначеній квартирі значиться зареєстрованим місце проживання ОСОБА_5 з 07.07.1981 року, та ОСОБА_2 з 17.09.2002 року й по теперішній час (а.с.8-а).

Дослідженням змісту рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.06.2014 року встановлено, що ОСОБА_2 є онуком ОСОБА_5 , тобто відповідно є членом її сім`ї.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що відповідачі в добровільному порядку не виконують її вимоги виселитись з квартири та знятися з реєстраційного обліку, а продовжують проживати в квартирі, яка належить їй, а тому вона просить визнати їх втратившими право користування житлом та виселити примусово.

Визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між дійсним власником та колишнім власником житла й членом його сім`ї, а тому регулюються ст.346 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З аналізу положень ст.ст. 391, 396 ЦК України, позиції ВССУ з розгляду кримінальних і цивільних справ, викладеної в п.п. 33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача порушується його право власності чи законного володіння. Визначальним для захисту такого права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Ким саме спричинено порушення права та з яких підстав не має значення.

Аналогічного правового висновку 16.11.2016 року дійшов Верховний Суд України у справі № 6-709цс16 та Верховний Суд в постанові від 06.06.2018 року у справі №523/11084/16-ц.

Окрім того, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника (його родичів, членів сім`ї) такими, що втратили право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення в порядку п.1 ч.1 ст.346 ЦК України, адже чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового в частині збереження права користування житлом колишнього власника та/або членів сім`ї у випадку зміни власника.

Кваліфікуючи спірні правовідносини, з урахуванням того, що позивач новий власник квартири, який набув її внаслідок відчуження на його користь за правочином, а відповідачі попередній власник та член сім`ї попереднього власника житлового приміщення, що були зареєстровані у квартирі, суд враховує положення ст.406 ЦК України, якою визначено умови припинення сервітуту, зокрема, припинення обставини, яка була підставою встановлення сервітуту.

Так, за змістом ст.156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім`ї якого вони є. Із припиненням права власності особи на будинок (квартиру), втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не є членами сім`ї чи родичами позивача, а спірна квартира вибула з їх володіння та користування внаслідок відчуження на користь позивача за договором купівлі-продажу, відтак і сервітут на право користування цим житловим приміщенням у них припинився, статусу тимчасових мешканців вони не мають, положеннями договору купівлі-продажу не обумовлено збереження за ними права користування квартирою безтерміново чи на певний строк. З огляду на викладене, суд вбачає достатньо підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою і усунення перешкод ОСОБА_4 у здійсненні нею права власності спірною квартирою, шляхом виселення їх зі спірної квартири з огляду на доведеність порушення ними права власності позивача, яке підлягає захисту обраним нею способом.

Суд зауважує, що в розумінні Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідачів з реєстраційного обліку за місцем проживання можна з огляду на ухвалення судом рішення про визнання їх такими, що втратили право користування житлом та виселення в примусовому порядку.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів, кожного окремо, на користь позивача по 352 грн. 40 коп. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору (а.с.1).

Щодо заявленого позивачем для відшкодування розміру витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Як слідує з ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст.59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 року № 13-рп/2000, від 30.09.2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно зі ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат повинен бути співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсягом наданих послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Матеріали справи свідчать про те, що з метою забезпечення захисту своїх прав позивачка звернулася за правничою допомогою до адвоката Радченка О.М., з яким 08.12.2018 року уклала договір (а.с.16, 17). За отриману допомогу ОСОБА_4 сплатила адвокату гонорар в розмірі 6000 грн., що підтверджується квитанцією №01/12/18 від 18.12.2018 року (а.с.13).

Як слідує з розрахунку витрат на правову допомогу, розмір гонорару адвокатом визначено, виходячи з надання таких послуг: попереднє опрацювання матеріалів, підготовка правової позиції, збір документів 1200,00 грн. (1 година); підготовка позовної заяви, інших процесуальних документів 2400,00 грн. (2 години), судове представництво 1200,00 грн. (2 години).

Отже, з огляду на складність справи, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи та наданих послуг, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивачки ОСОБА_4 сплачені нею витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн., а саме по 3000,00 грн. з кожного з відповідачів окремо.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 137, 141, 247, 258-259, 263-265, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення задовольнити.

Усунути ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_5 ті ОСОБА_2 такими, що втратили право користування зазначеною квартирою.

Виселити ОСОБА_5 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп., по 352 (триста п`ятдесят дві) грн. 40 коп. із кожного окремо, та витрати на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн., по 3000,00 грн. із кожного окремо, на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Повний текст рішення складений 23.12.2019 року.

Суддя Н.Г. Гринь