Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 624/652/16-ц

провадження № 61-19442св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - приватне сільськогосподарське підприємство імені Щорса Кегичівського району Харківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Кегичівського району Харківської області на рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 29 травня 2017 року у складі судді Куст Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року у складі колегії суддів: Котелець А. В., Піддубного Р. М., Швецової Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Кегичівського району Харківської області (далі - ПСП ім. Щорса) про визнання недійсним договору оренди землі та витребування земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що 01 лютого 2007 року він уклав з ПСП ім. Щорса договір оренди земельної ділянки, зареєстрований 17 березня 2008 року у Харківській регіональній філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам України» (далі - Держземкадастр), за умовами якого передав в оренду строком на 15 років належну йому земельну ділянку, яка розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області. 20 липня 2016 року письмово повідомив відповідача про розірвання договору, проте отримав відмову з тих підстав, що він не має права розривати договір в односторонньому порядку. Стверджував, що наданий йому для ознайомлення примірник договору оренди та додатки до договору підписані не ним, а невідомою особою.

За викладених підстав ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір оренди землі, скасувати його державну реєстрацію та витребувати земельну ділянку з незаконного володіння відповідача.

Рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 29 травня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 01 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ПСП ім. Щорса, зареєстрований 17 березня 2008 року за № 34 у Харківській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам України».

Витребувано з незаконного володіння ПСП ім. Щорса земельну ділянку, площею 6,3877 га, що належить ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 та знаходиться на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, кадастровий номер: НОМЕР_2.

Стягнуто з ПСП ім. Щорса на користь ОСОБА_4 відшкодування судових витрат на загальну суму 9 973,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваний договір укладенийбез волевиявлення позивача, оскільки підпис від імені ОСОБА_4 виконаний не ним. Суд дійшов висновку про недійсність договору оренди землі та зазначив, що факт отримання позивачем плати за користування землею не підтверджує погодження умов договору. Також суд виходив з того, що позивач довідався про порушення свого права лише у 2016 році після ознайомлення зі спірним договором оренди землі, та саме з цього моменту починає перебіг строк позовної давності, при цьому послався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи ПСП ім. Щорса про те, що строк позовної давності починає перебіг з моменту укладення спірного договору, оскільки позивач отримував оренду плату за користування землею, суперечать положенням статті 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПСП ім. Щорса, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та процесуального права, просить скасувати рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 29 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач тривалий час не оскаржував дію договору оренди землі та систематично підтверджував своє волевиявлення, отримуючи від відповідача у натуральній формі орендну плату. Суди відхилили заявлене ПСП ім. Щорса клопотання про застосування строків позовної давності, посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15. На думку ПСП ім. Щорса, суди залишили поза увагою інші обставини справи щодо моменту, коли позивач довідався про порушення свого права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

У квітні 2018 року відповідно до підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

ПСП ім. Щорса спрямувало до суду клопотання про передачу справи на розгляд об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду.

Клопотання мотивоване тим, що у справі є необхідність відступити від правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі (провадженні) № 6-48цс15. На думку ПСП ім. Щорса, викладений у зазначеній справі правовий висновок не враховує обов'язку позивача знати про стан своїх майнових прав та постійно відслідковувати їх порушення. Відповідач зазначає, що у справі, яка переглядається, позивач мав довести той факт, що він вживав заходи, але не міг довідатись про порушення свого цивільного права раніше. При цьому посилається на правовий висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі (провадженні) № 6-2469цс16, та правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 397/1402/15-ц, від 04 квітня 2018 року у справі № 372/3402/14-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 343/1400/15-ц.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області площею 6,3877 га, кадастровий НОМЕР_2, що підтверджується державним актом про право власності на землю від 04 липня 2002 року.

17 березня 2008 року у Кегичівському відділі Харківської філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» зареєстровано договір оренди землі від 01 лютого 2007 року № 110, укладений між ОСОБА_4 та ПСП ім. Щорса, про що у Державному реєстрі земель зроблено запис за № 34.

ОСОБА_4 заперечував підписання договору оренди, який було зареєстровано в органах Держземкадастру.

28 березня 2017 року Харківський науково-дослідний інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса надав висновок судово-почеркознавчої експертизи № 14149/1353, де зазначено, що підписи у договорі оренди землі від 01 лютого 2007 року № 110, акті приймання-передачі земельної ділянки від 01 лютого 2007 року, акті визначення меж земельної ділянки № 365 виконані рукописним способом не ОСОБА_4

Частинами першою та третьою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Отже, закон виключає дійсність договору, який не підписувався стороною, тобто, за умови відсутності волевиявлення учасника правочину на його укладення.

Установивши, що підписи в договорі оренди землі від 01 лютого 2017 року, акті приймання-передачі земельної ділянки, акті визначення меж земельної ділянки виконані не ОСОБА_4, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо наявності підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, для визнання спірного договору оренди недійсним та застосування наслідків його недійсності.

При цьому права ПСП ім. Щорса на користування земельною ділянкою не порушуються, оскільки не виникли з договору оренди землі, який ОСОБА_4 не підписував.

Доводи касаційної скарги про те, що спірний договір оренди підписаний дружиною позивача, були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій, які правильно вважали це припущення безпідставним, оскільки доказів надання ОСОБА_4 іншій особі повноважень на підписання договору від свого імені у справі немає.

Під час розгляду справи ПСП ім. Щорса заявляло про застосування до вимог ОСОБА_4 строків позовної давності.

Відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, початок перебігу позовної давності визначається моментом виникнення у особи права на позов, тобто можливості захисту свого права у судовому порядку.

При цьому позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатись про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Факт отримання орендної плати не є визначальними в обчисленні строків позовної давності, оскільки за встановлених обставин справи ОСОБА_4 не знав до липня 2016 року про наявність договору оренди земельної ділянки, актів приймання-передачі землі та визначення меж земельної ділянки, адже їх не підписував, що у розумінні частини першої статті 261 ЦК України є початком перебігу позовної давності.

Будь-яких інших обставин, які давали б підстави вважати, що позивач міг довідатись про наявність цих документів раніше, під час розгляду справи відповідач не вказав, тому в судів попередніх інстанцій не було підстав для висновків про пропущення позовної давності.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верхового Суду не вважає за необхідне відступати від висновку щодо застосування норм права (статті 261 ЦК України), викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) не вбачала підстав для відступу від правового висновку, викладеного в зазначеній постанові Верховного Суду України.

Тому немає підстав для задоволення клопотання відповідача про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду чи об'єднаної палати Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 29 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року зупинено виконання рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 29 травня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження, слід поновити виконання (дію) цих судових рішень.

Керуючись статтями 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Кегичівського району Харківської області залишити без задоволення.

Рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 29 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання (дію) рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 29 травня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:С. Ю. Мартєв

А. О. Лесько

І. М. Фаловська

С. П. Штелик