Ухвала

23 грудня 2019 року

м. Київ

справа №201/2862/19

провадження № 61-22736ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Литвиненко І. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 квітня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради про визнання протиправним розгляду акта-претензії у зв`язку з відсутністю обґрунтованої відмови, визнання порушення права на інформацію про комунальні послуги, стягнення переплати і відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

11 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська із позовом до КП «Жилсервіс-2» ДМР про визнання протиправним розгляду акта-претензії у зв`язку з відсутністю обґрунтованої відмови, визнання порушення права на інформацію про комунальні послуги, стягнення переплати і відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що КП «Жилсервіс-2» ДМР є управителем житлового будинку АДРЕСА_1 , де мешкає позивач, на підставі договору з виконавчим комітетом Дніпровської міської ради. Відповідач є надавачем послуг з прибирання прибудинкової території. Згідно графіку роботи двірника послуга має надаватися шість днів на тиждень, однак надається нерегулярно, всього один раз на тиждень. 28 січня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надіслати свого представника для перевірки кількісних і якісних показників з наданих цих послуг. Представник відповідача на виклик не прибув, тому споживачі на підставі частини п`ятої статті 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» направили відповідачеві 29 січня 2019 року акт-претензію, складену у відповідності з додатком № 1 до Порядку проведення перерахунку розміру плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у разі перерви в їх наданні, ненадання або надання не в повному обсязі, затвердженого постановою КМУ від 11 грудня 2013 року № 970.

В порушення вимог частини сьомої статті 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» акт-претензія відповідачем не розглянута, замість цього надано відповідь про відмову у задоволенні претензії, яка на думку позивача, є необґрунтованою, також відповідач не здійснив перерахунок оплати за послуги.

Позивач вважає, що означеною відповіддю на претензію порушене його право, як споживача, на отримання послуг в повному обсязі, на інформацію про них, на зменшення розміру оплати, виходячи з того, що тариф на послуги з прибирання території складає 2,4 грн/кв.м на місяць, але за актом-претензією послуга надавалась один раз на тиждень, тобто у шість разів менше, аніж передбачено договором. Тому вартість послуги має бути знижена у шість разів, замість 2,4 грн тільки 0,4 грн (на 2 грн менше). За квартиру, у якій проживає позивач ( АДРЕСА_1 ) площею 41,7 кв. м з березня по листопад 2018 року (за 9 місяців) переплата становить 750,68 грн (2 x 41,7 x 9), за грудень 2018 року - 100,08 грн (2,4 х 41,7), а всього 850,68 грн (450,68 + 100,08).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 квітня 2019 року залишено без змін.

09 грудня 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 квітня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року у вище вказані справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої, частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімумів для працездатних осіб.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, оскільки предметом спору у цій справі є визнання протиправним розгляду акта-претензії у зв`язку з відсутністю обґрунтованої відмови, визнання порушення права на інформацію про комунальні послуги, стягнення переплати і відшкодування шкоди.

Також ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01 січня 2019 року становить 960 500,00 грн.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному перегляду, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд)згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 квітня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради про визнання протиправним розгляду акта-претензії у зв`язку з відсутністю обґрунтованої відмови, визнання порушення права на інформацію про комунальні послуги, стягнення переплати і відшкодування моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І. В. Литвиненко