КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/168/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Музичко С.Г.,

при секретарі Щербенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Батрин О.В., -

встановила:

06 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулась з названим позовом до суду.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі контракту, 08 лютого 2017 року була прийнята на посаду директора департаменту корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця».

19 вересня 2017 року позивачем подано заяву про призупинення дії щорічної відпустки, наданої відповідно до наказу від 08 вересня 2017 року № 4693 у зв'язку з сімейними обставинами та заяву про звільнення із займаної посади відповідно до ст. 38 КЗпП України в зв'язку з виходом на пенсію.

20 вересня 2017 року позивач подала заяву про відкликання заяв про призупинення дії щорічної відпустки та про звільнення. Крім того, заявою від 20 вересня 2017 року позивач проінформувала керівництво ПАТ «Укрзалізниця» про те, що вона перебуває на лікарняному з 20 вересня 2017 року.

Разом з тим, 20 вересня 2017 року відповідачем видано наказ про звільнення позивача із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України.

Позивачпросить визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) № 2426/ос від 20 вересня 2017 року про її звільнення за ст. 38 КЗпП України та поновити на посаді директора департаменту корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця» з 20 версеня 2017 року, стягнути грошову компенсацію за час вимушеного прогулу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_1у на посаді директора департаменту корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця» з 20 вересня 2017 року.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1 283 318 грн 44 коп. без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 140 137 грн 58 коп. без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів - допущенодо негайного виконання.

У задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення - відмовлено.

Проведено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ «Укрзалізниця» просить скасувати рішення суду, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні представники ПАТ «Укрзалізниця» вимоги апеляційної скарги підтримали.

ОСОБА_1 та її представник проти апеляційної скарги заперечили.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивач скористалась наданим їй правом на відкликання заяви про звільнення, відтак позивача слід поновити на займаній посаді та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення до ухвалення судового рішення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення суд першої інстанції виходив із того, що суд, не має адміністративних повноважень, тому він не може скасовувати накази, змінювати підстави розірвання трудового договору.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Встановлено, що на підставі поданої заяви, рішенням правління ПАТ «Укрзалізниця» від 31 січня 2017 року, протокол № Ц-57/7 Ком.т., ОСОБА_1 з 08 лютого 2017 року переведено на посаду директора департаменту корпоративного управління ПАТ «Укразалізниця» на умовах укладення строкового трудового договору за погодженням сторін, згідно наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 08 лютого 2017 року № 192/ос.

08 лютого 2017 року між ПАТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 укладено трудовий договір № 30, за умовами якого ОСОБА_1 призначено на посаду директора департаменту корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця».

Згідно п. 7.3. трудового договору, цей договір припиняється: у зв'язку із закінченням строку дії договору; за угодою сторін; з ініціативи товариства у передбачених п. 7.3.3.; у інших випадках, передбачених законодавством України.

Відповідно до п. 8.1. трудового договору, цей договір діє з 08 лютого 2017 року по 07 лютого 2018 року включно.

19 вересня 2017 року ОСОБА_1 подала заяву про звільнення із займаної посади відповідно до ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з виходом на пенсію з 20 вересня 2017 року.

20 вересня 2017 року ОСОБА_1 подала заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, у зв'язку із виходом на пенсію.

20 вересня 2017 року ОСОБА_1 направила лист та повідомила відповідача про перебування на лікарняному з 20 вересня 2017 року.

20 вересня 2017 року ПАТ «Укрзалізниця» видано наказ (розпорядження) № 2426/ос про припинення трудового договору (контракту), за умовами якого ОСОБА_1 звільнено з 20 вересня 2017 року з посади директора департаменту корпоративного управління за статтею 38 КЗпП України, на підставі заяви ОСОБА_1 від 19 вересня 2017 року. Причини звільнення: за власним бажанням в зв'язку із виходом на пенсію за віком, як мати дитини-інваліда.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що наказ про її звільнення є незаконним, оскільки нею було подано заяву про відкликання заяви про звільнення, а також проінформовано керівництво про перебування на лікарняному з 20 вересня 2017 року.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом (пункт 8 статті 36 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач 19 вересня 2017 року подала, а 20 вересня 2017 року відкликала свою заяву про звільнення з роботи.

Крім того, позивач повідомила відповідача про її перебування з 20 вересня 2017 року на лікарняному.

Згідно з ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Перебування ОСОБА_1 на лікарняному з 20 вересня 2017 року підтверджується листом непрацездатності № 974057 та табелем використання робочого часу за вересень 2017 року.

З урахуванням вищенаведених вимог закону та встановлених фактичних обставин, колегія суддів знаходить неправомірним звільнення позивача з роботи, а тому наказ (розпорядження) № 2426/ОС від 20 вересня 2017 року про звільнення ОСОБА_1. з посади директора департаменту корпоративного управління публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» слід визнати незаконним та скасувати.

Разом з тим, вимоги позивача про поновлення на роботі не підлягають задоволенню, оскільки на час розгляду справи в суді строковий трудовий договір між сторонами по справі закінчився, трудові стосунки між сторонами на підставі контракту припинилися.

При цьому вирішувати питання про звільнення позивача за закінченням контракту, або про прийом на роботу на підставі укладання нового контракту є прерогативою роботодавця, суд не вправі перебирати на себе такі повноваження.

В судовому засіданні позивач пояснила, що вона була прийнята на роботу на підставі безстрокового договору, а тому просила задовольнити вимогу про поновлення на роботі. При цьому додала, що між нею та відповідачем виникли безстрокові трудові відносини.

Утім в судовому засіданні представник публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» надав суду для огляду, а копію - до матеріалів справи, контракт, з якого вбачається, що 08 лютого 2017 року між ПАТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 укладено трудовий договір № 30, за умовами якого ОСОБА_1 призначено на посаду директора департаменту корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця». Відповідно до п. 8.1. трудового договору, цей договір діє з 08 лютого 2017 року по 07 лютого 2018 року включно.

Враховуючи, що позивача було звільнено з роботи незаконно і вона підлягала би поновленню на роботі, однак строк дії контракту закінчився 07 лютого 2018 року, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення і до закінчення строку дії контракту.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Встановлено, що позивача звільнено з роботи з 20 вересня 2017 року.

День звільнення не враховується для розрахунку середнього заробітку, а тому правильним є період з 21 вересня 2017 року по 07 лютого 2018 року (закінчення контракту).

Останні два календарні місяці роботи: липень, серпень 2017 року.

При визначенні розміру заробітної плати позивача колегія суддів бере до уваги довідку № 1137 від 31 жовтня 2017 року.

Заробітна плата за липень 2017 року склала 109 202 грн. 93 коп.

Заробітна плата за серпень 2017 року склала 164 702 грн. 25 коп.

Робочі дні у липні 2017 року - 21.

Робочі дні у серпні 2017 року - 22.

Середньоденна заробітна плата складає ((109 202 грн. 93 коп. + 164 702 грн. 25 коп.) : 43 робочий день) 6 369 грн. 89 коп.

Час затримки виплати заробітної плати - 96 днів.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 вересня 2017 року по 07 лютого 2018 року - 611 509 грн 44 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріальногоправа.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 20 липня 2018 року постановлено з неповним з'ясування обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) № 2426/ОС від 20 вересня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора департаменту корпоративного управління публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця».

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 вересня 2017 року по 07 лютого 2018 року в розмірі 611 509 грн 44 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 11 лютого 2019 року.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: О.Ф. Лапчевська

С.Г. Музичко