Дата документу 11.02.2019 Справа № 333/5467/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/8102/16 Головуючий у 1 інстанції Прінь І.П.
Провадження № 22-ц/807/419/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Воробйової І.А.

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона відкрила в ПАТ КБ «ПриватБанк» картковий рахунок НОМЕР_1, який використовувала для власних потреб.

Відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 20.04.2016 року № 160420/494 вказаний картковий рахунок та всі технічні рахунки, що використовувалися для роботи даної картки, закриті.

У травні 2014 року вказаною кредитною карткою заволоділа громадянка ОСОБА_5 та спільно з працівником ПАТ КБ «ПриватБанк» уклала кредитний договір на ім'я Позивачки, збільшила кредитний ліміт та заволоділа грошовими коштами в сумі 60 000 грн.

За фактом шахрайського заволодіння її грошовими коштами Бердянським ВП ГУНП в Запорізькій області було зареєстроване кримінальне провадження ЄРДР № 0006101 за ч.1 ст.190 КК України. Позивач по даному кримінальному провадженню була визнана потерпілою особою. В обвинувальному акті у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 зазначено, що у травні 2014 року діючи умисно, остання з корисливих мотивів незаконно заволоділа грошовими коштами в сумі 60 000 грн., тобто кредитним лімітом по кредитній картці банку ПАТ КБ «ПриватБанк», що належить ОСОБА_3, якими розпорядилась на власний розсуд, завдавши таким чином ОСОБА_3 майнову шкоду на вказану суму.

Зазначає, що громадянкою ОСОБА_5 спільно з працівником банку ПАТ КБ «ПриватБанк» використовуючи її кредитну картку, 15.05.2014 року від імені останньої було укладено кредитний договір №SAMDN9778, під час укладення якого Позивач присутня не була й відповідно підпис у вказаному договорі їй не належить.

У провадженні Бердянського міськрайонного суду знаходиться цивільна справа за позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором в сумі 52 439,02 грн.

Посилаючись на ст.ст.202, 203, 215, 216 ЦК України, просила суд визнати недійсним кредитний договір SAMDN9778 від 15.05.20014 року.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14 грудня 2018 року відкрито апеляційне провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та надано учасникам справи строк п'ятнадцять днів з дня вручення копії цієї ухвали для надання відзиву на апеляційну скаргу.

ПАТ КБ «ПриватБанк» надало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення є законним та обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що підпис в оспорюваному договорі здійснений не позивачем .

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.05.2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір №SAMDN9778 про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної карти, згідно з яким відповідач отримала кредит зі встановленим розміром кредитного ліміту 16200,00 грн.

Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» на виконання вищевказаного договору ОСОБА_3 отримано кредитні картки: НОМЕР_3 з терміном дії до травня 2015 року включно, НОМЕР_2 з терміном дії до лютого 2017 року включно.

Судом вірно встановлено, що згідно виписок по картці/рахунку НОМЕР_2 і додатковим рахункам до договору за період 01.05.2014 - 20.12.2016 року, та за період 01.01.1999 - 09.01.2017, банківські картки НОМЕР_3 та НОМЕР_2 використовувались за призначенням на протязі тривалого часу.

Станом на 20.12.2016 року заборгованість складає 72576,84 грн.

Крім того, в ході судового розгляду Позивач визнала той факт, що вона дійсно приходила до відділення Приватбанку щоб оформити кредитні канікули за наявним у неї кредитом за кредитною карткою «Полуничка» , в цей же день її фотографували з новою кредитною карткою «ГОЛД», але заперечує той факт, що вона підписувала договір про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної карти від 15.05.2014 року №SAMDN9778.

За клопотанням позивача була призначена судова почеркознавча експертиза підпису клієнта в договорі від 15.05.2014 року №SAMDN9778.

З висновку експерта №4-359 від 05.10.2017 року вбачається, що відповісти на поставлені запитання не виявилось можливим через відсутність однозначності в оцінці виявлених результатів дослідження.

Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорзької області №310/6896/16-к від 12.04.2018 року, який набрав законної сили 15.05.2018 року, ОСОБА_5 було визнано винуватою у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.190 КК України, звільнено від призначеного покарання на підставі п.«є» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року №1810-VІІІ (т.1 а.с.240-250).

В ході розгляду вказаного кримінального провадження було встановлено, що у травні 2014 року, знаходячись на території м.Бердянська Запорізької області ОСОБА_5 спільно з іншою Особою з метою заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, повідомила ОСОБА_3 про можливість отримання банківських послуг та бонусів на кредитну картку банку ПАТ КБ «ПриватБанк». ОСОБА_3, розуміючи можливість отримання додаткових послуг від банку, передала ОСОБА_5 свою кредитну картку банку ПАТ КБ «ПриватБанк» та повідомила її пін код. Далі в період часу з травня 2014 року по листопад місяць 2016 рік ОСОБА_5 та інша Особа, маючи доступ до кредитних коштів на зазначеній картці, шляхом зняття готівки з картки потерпілої, перерахування з рахунку на інші банківські рахунки та поповнення мобільних номерів, повторно заволоділи кредитним лімітом по кредитній картці банку ПАТ КБ «ПриватБанк» в загальній сумі 60 000 гривень, розпорядились ними на власний розсуд.

Розглядаючи вимогу позивача про визнання недійсним договору №SAMDN9778 від 15.05.2014р. про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної картки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не надано доказів того, що підпис в оспорюваному договорі здійснений не позивачем, а іншою особою.

За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Тобто, вільне волевиявлення особи є обов'язковою умовою дійсності правочину. Наявність підпису на договорі підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення, якщо не встановлено, що особа вчинила підпис поза її волею.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Крім того, на підтвердження користування позивачем платіжними картками відповідачем надано суду витяг по картковому рахунку, в якому зазначено зняття і поповнення рахунку з використанням кожної з платіжних карток.

Зазначені вище докази повністю спростовують твердження позивача про те, що вона не укладала спірний договір із банком і не користувалася платіжними картками, які видані на виконання цього договору.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_3 самостійно передала свою платіжну картку ОСОБА_5, яка і користувалась певний час нею зі згоди самої ОСОБА_3 Зазначені обставини не передбачені главою 16 Цивільного кодексу України як підстава для визнання правочину недійсним.

Банк не несе відповідальності перед ОСОБА_3 за операції проведені з використанням платіжних карток, держателем яких вона є, до моменту письмового повідомлення ОСОБА_3 банка про блокування платіжної карти чи рахунку.

Такий порядок відповідальності визначений п.п. 1.1.5.13, 1.1.5.14 Умов та правил надання банківських послуг. Обов'язок ОСОБА_3 повідомляти про втрату чи незаконне використання платіжних карт визначений п. 1.1.2.10, 1.1.2.11, 1.1.2.12, 1.1.2.13 Умов та правил надання банківських послуг. «п.6 розділу VI "Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками" Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, що затверджений Постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 р. №705 передбачене аналогічне: "Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов'язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку - ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк".

Судом першої інстанції вірно встановлено, що оспорюваний договір №SAMDN9778 від 15.05.2014р. про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної карти містить підпис позивача. Позивачем не заперечувався факт того, що кредитну картку вона отримала особисто в Приватбанку і одразу передала її ОСОБА_5

Кредитний ліміт на кредитній картці у сумі 16200,00 грн. був встановлений банком відповідно до договору від 15.05.2014 року.

Доказів того, що підпис в оспорюваному договорі здійснений не позивачем, суду не надано. За приписами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 серпня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: