Дата документу 06.02.2019 Справа № 336/4375/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/4375/17 Головуючий у 1 інстанції Зарютін П.В.
Провадження № 22-ц/807/461/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кочеткової І.В.

за участю секретаря судового засідання: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРКС КАПІТАЛ» до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої в наслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У серпні 2017 року ТОВ «МАРКС КАПІТАЛ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої в наслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позову зазначало, що 24.03.2016 року о 20:30 год. По вул.. Сєдова в м. Запоріжжя сталася ДТП за вини ОСОБА_4, який керував автомобілем НОМЕР_1, та за участю ОСОБА_5 ( водій автомобіля «Форд», д.н. НОМЕР_2).

ПАТ «СК «Саламандра -Україна» здійснило виплату страхового відшкодування у сумі 41500 грн.

Між ПАТ «СК «Саламандра-Україна» та ТОВ «Маркс Капітал» 25.05.2017 року укладено Договір про надання фінансових послуг факторингу №01/25.05.2017 від 25.05.2017 року з додатком №1 до нього, за яким ПАТ «СК «Саламандра-Україна» відступила право вимоги за грошовими зобов'язаннями ТОВ «Маркс Капітал» як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договорами страхування.

Отримавши право вимоги, ТОВ «Маркс Капітал» зверталось до відповідача з повідомленням про зміну кредитора та вимогою про відшкодування понесених витрат, однак жодних надходжень грошових коштів не було. Тому, позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 28371,47 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 1600,00 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2018 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_4 на корить ТОВ «Маркс Капітал» завдану в результаті ДТП матеріальну шкоду у розмірі 28371,47 грн., та судовий збір у розмірі 1600,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 який діє в інтересах ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду, та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає повністю, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно визначився з виниклими правовідносинами сторін, забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та в межах заявлених вимог і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з правильним застосуванням норм матеріального законодавства.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог позивача.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.03.2016 року о 20-30 год. ОСОБА_4, керуючи автомобілем «Мазда», державний номер НОМЕР_3, по вул. Сэдова в м. Запоріжжі, не витримав безпечну дистанцію руху, в наслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Форд», державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, чим порушив п. 13.1 ПДД України. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі пошкоджено, потерпілих немає.

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2016 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст.124 КпАП України та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн.

Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Транспортний засіб марки «Мазда», державний номер НОМЕР_3, застрахований згідно договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, складеного у вигляді полісу від 15.07.2015 року, який укладено між ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» та ОСОБА_6

Транспортний засіб марки «Форд», державний номер НОМЕР_2, застрахований згідно договору добровільного комбінованого страхування наземного транспорту «МініКАСКО» від 22.02.2016 року у ПрАТ «СК Саламандра-Україна».

Розмір збитку, завданого власнику автомобіля «Форд», державний номер НОМЕР_2, в результаті пошкодження авто під час ДТП склав 41500 грн., відповідно ремонтної калькуляції, акту виконаних робіт та рахунку-фактури ФОП ОСОБА_7

На підставі заяви про страховий випадок від ОСОБА_5, страхового акту від 06..04.2016 року ПрАТ "СК "Саламандра-Україна" здійснило виплату страхового відшкодування на користь ФОП ОСОБА_7 у сумі 41500,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 992 від 06.04.2016 року.

ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» компенсувало ПрАТ "СК "Саламандра-Україна" частину сплаченого страхового відшкодування (у межах страхової суми з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого авто) - 13128,53 грн.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що за положеннями ст.. 512 ЦК України право вимоги до відповідача, перейшло до позивача, оскільки між ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ» та ПАТ «СК «Саламандра-Україна» 25.05.2017 року укладено договір про надання фінансових послуг факторингу №01/25.05.17, в п.1.1 якого вказано, що в силу цього договору ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ» займає місце ПАТ «СК «Саламандра-Україна» по всіх регресних вимогах ПАТ «СК «Саламандра-Україна» згідно Додатку № 1 до Договору, у тому числі права одержані від боржників сум основного боргу, відсотків, неустойок у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку про її застосування за таких умов: право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим; регрес застосовується після припиненні зобов'язання з відшкодування шкоди.

Разом з тим ст. 993 ЦК передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Отже, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги сплаченого страхового відшкодування до заподіювача і строк такої вимоги починає спливати з моменту заподіяння шкоди.

У зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності.

Крім того, у правовідносинах майнового страхування страховик, що виплатив страхове відшкодування, не може звернутися до страхувальника чи іншої особи, яка одержала страхове відшкодування.

Натомість регрес у правовідносинах страхування характеризується тим, що страховик одержує право стягнути суму виплаченого відшкодування не лише з третьої особи, а й із самого страхувальника. Право страховика на пред'явлення регресної вимоги передбачене, зокрема, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто виникає з правовідносин страхування відповідальності.

Право подати регресний позов до самого страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, виникає у страховика лише з припиненням основного деліктного зобов'язання за фактом здійснення ним виплати страхового відшкодування на користь сторони потерпілого - кредитора в деліктному зобов'язанні.

У справі, що переглядається, спір виник між страховою компанією та водієм забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування за договором страхування цивільно-правової відповідальності власника автомобіля, а саме щодо застосування до таких правовідносин положень ст. 1191 ЦК України, ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Окрім того, згідно ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик, відповідно до лімітів відповідальності страховика, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи щодо переходу права вимоги від потерпілого до страхової компанії, після здійснення виплати страхового відшкодування, в результаті наявності вини страхувальника та порушення ним вимог передбачених умовами договору та положеннями законодавства.

Враховуючи вчинені страховою компанією в порядку ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дії по виплаті страхового відшкодування потерпілій особі, з відповідача, який є винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, необхідно стягнути на користь позивача у порядку регресу витрати, пов'язані з виплатою страхового відшкодування, тому позовні вимоги ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ» є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: