КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року позивач пред`явив в суді названий позов посилаючись на те, що 18 листопада 2013 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений нотаріусом Одинцовського нотаріального округу Московської області Нестеровим О.В. за реєстровим номером ДГ-1-271, за умовами якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3 000 000 доларів США та зобов`язався повернути отримані кошти до 17 листопада 2015 року, сплатити проценти за користування позикою у валюті позики, а також виконати інші зобов`язання, що виникають із змісту цього Договору.

Відповідно до п.2 Договору позика була передана відповідачу готівкою та на час підписання Договору позики вважається фактично отриманою позичальником.

Дружина позичальника - ОСОБА_1 надала письмову згоду на укладання Договору позики, яка була викладена у формі письмової заяви від 06 листопада 2013 року, справжність підпису була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В.

Пунктом 22 Договору встановлено, що до всіх взаємовідносин сторін договору застосовується законодавство держави позикодавця, тобто Цивільний кодекс Російської Федерації.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань позичальника за Договором позики від 18 листопада 2013 року між позивачем ОСОБА_2 та громадянами України: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 19 листопада 2013 року був укладений Договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. за реєстровими номерами 888, 889 (т.2, а.с.44).

Предметом договору застави від 19 листопада 2013 року була належна заставодавцям частка в розмірі 100% (корпоративні права) в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП-ТРАНС» ().

У зв`язку із виходом учасників Товариства - Заставодавців ( ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ) та передачею належної їм частки статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП-ТРАНС» громадянці України ОСОБА_1 , 06 березня 2014 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений Договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. за реєстровими номером 98,99. (далі - Договір застави)

Відповідно до п. 1.1 Договору застави, вказаний договір забезпечує виконання усіх зобов`язань громадянина України ОСОБА_3 , що виникли та виникнуть під час дії договору позики від 18 листопада 2013 року, а також усіх договорів про внесення змін та доповнень до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, в тому числі про збільшення суми основного боргу та/або процентів, що укладений між заставодержателем та позичальником.

Відповідно до п. 1.2.1 Договору застави предметом застави за цим Договором є: належна заставодавцю - громадянці України ОСОБА_1 частка (корпоративні права) в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП-ТРАНС» (ідентифікаційний код юридичної особи 24257241, місцезнаходження: 04655, м. Київ, Оболонський район, пр-т Московський, буд. 28-А) (далі по тексту цього Договору - «Товариство»), Статут, нова редакція якого зареєстрована Реєстраційною службою Головного управління юстиції у місті Києві 22.01.2014 року за номером 1001225, Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія АД № 584826, виданий 05.03.2014 року, у розмірі 100% (сто відсотків) статутного капіталу, що складає 40 000 000 (сорок мільйонів) грн. 00 коп., яка внесена (сплачена) Заставодавцем у повному обсязі до статутного капіталу Товариства, та права вимоги до Товариства в зазначеній сумі, що виникають у зв`язку з виходом заставодавця зі складу учасників Товариства, в разі настання випадку невиконання або неналежного виконання Основного зобов`язання та/або у інших випадках, передбачених цим Договором.

Між позивачем та ОСОБА_1 була досягнута домовленість, що у випадку невиконання (або часткового виконання) або прострочення виконання позичальником зобов`язань, що випливають із Договору позики, Заставодавець відповідає перед Позикодавцем, як солідарний боржник в тому ж обсязі, що і позичальник (п. 6.6 Договору застави).

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 договору позики, виникла заборгованість, яка складається із: 3 000 000,00 доларів США - сума позики; 11 753,42 доларів США - відсотки за користування позикою за період з 05 листопада 2015 року по 17 листопада 2015 року; 979 150,68 доларів США - відсотки за користування позикою за період з 18 листопада 2015 по 05 листопада 2018 року; 1 624 500 доларів США - пеня, нарахована за період з 18 листопада 2015 року по 05 листопада 2018 року.

Позивач 24 жовтня 2018 року направляв на адресу ОСОБА_3 вимогу про повернення суми позики, однак станом на 05 листопада 2018 року ця вимога не була задоволена.

Також аналогічну вимогу 05 листопада 2018 року позивач направляв ОСОБА_1 .

Оскільки відповідачі не повернули боргу , позивач посилаючись на цивільне законодавство РФ яке регулює позикові відносини, а також на законодавство України щодо обов`язків подружжя по виконанню зобов`язань одного із подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї, просив суд стягнути з відповідачів солідарно 5 615 404,10 (п`ять мільйонів шістсот п`ятнадцять тисяч чотириста чотири) доларів США 10 центів та судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 серпня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В доводах апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_1 не отримувала поштовим повідомленням ні примірника позовної заяви з доданими до неї документами, ні ухвали суду про порушення провадження у справі, про судове засідання, яке мало відбутися 08 серпня року представник ОСОБА_1 випадково дізнався з сайту Судова влада та 05 серпня 2019 року звернувся безпосередньо до суду з метою підтвердження інформації про наявність судового процесу, в якому ОСОБА_1 є відповідачкою, а також з метою отримання ухвали про порушення провадження у справі та примірник позовної заяви з відповідними документами.

Ухвалою від 10 квітня 2019 року про відкриття провадження у справі відповідачці визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

П`ятнадцятиденний строк на подання відзиву на позовну заяву обчислюється з 06 серпня 2019 та останнім днем є 20 серпня 2019.

Однак, зважаючи на дату призначення судового засідання - 08 серпня 2019 року, відзив на позовну заяву було підготовлено за один день та подано 07 серпня 2019 року до суду.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 просив надати йому можливість підготувати додаткові докази, якими обґрунтовуються заперечення проти позовних вимог, враховуючи той факт, що встановлений законом строк для подання відзиву ще не сплив. Однак, суддею було відмовлено представнику ОСОБА_1 у вказаному клопотанні, чим порушено норми п.4 ч.3 ст.2 ЦПК України щодо одного з принципів здійснення судочинства в Україні - а саме принципу змагальності сторін, а також норми п.4 ч.5 ст.12 ЦПК України, якими встановлено обов`язок судді сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Натомість, судом першої інстанції було обмежено процесуальні права ОСОБА_1 , що позбавило можливості ОСОБА_1 надати суду всі докази, якими вона обґрунтовує свої заперечення проти позовних вимог, що в свою чергу призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення.

Так, зокрема, ОСОБА_1 мала намір підготувати та надати до суду докази наявності в неї та її колишнього чоловіка ОСОБА_3 власних грошових коштів для придбання майна (земельних ділянок) протягом 2013, а також - 2017 року.

Надання цих доказів підтверджує факт того, що земельні ділянки - єдине майно, яке було набуте в інтересах сім`ї за період після підписання ОСОБА_3 документів щодо позики позивача, були придбані за власні кошти подружжя, а не за кошти, нібито отримані ОСОБА_3 в позику від позивача. Підтвердження цього факту повністю спростовує використання коштів позики в інтересах сім`ї.

Враховуючи наведені обставини, які свідчать про порушення процесуальних прав ОСОБА_1 під час розгляду справи судом першої інстанції в частині обмеження встановленого законодавством строку для надання доказів, відповідні докази (договори купівлі-продажу земельних ділянок та банківські довідки про наявність у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 депозитних рахунків до моменту підписання ОСОБА_3 договору позики з Позичальником) не були подані до суду першої інстанції саме через неможливість їх подання з причин, що об`єктивно не залежали від ОСОБА_1 .

Зважаючи на вищевикладене, апелянт вважає, що порушення судом норм процесуального права в частині порушення принципів змагальності сторін та норм ст. 191 ЦПК України в частині недотримання судом строку для надання ОСОБА_1 доказів в обґрунтування своїх заперечень на позовні вимоги, призвели до неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що мало наслідком неправильне вирішення справи.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також апелянт вважає, що суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 є саме поручителем за зобов`язанням ОСОБА_3 перед Позивачем та, відповідно застосував норми матеріального права, якими врегульовані відносини поруки. Відтак, суд ототожнив майнового поручителя з поручителем як стороною договору поруки і, як наслідок, застосував до правовідносин застави за участі майнового поручителя нормативні положення, що регулюють поруку (§ 3 гл. 49 ЦК).

Однак, такий висновок суду не відповідає обставинам справи, а по друге застосування норм, які регулюють поруку до правовідносин застави - є неприпустимим.

Просить рішення суду скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 заборгованості за договором позики від 18 листопада 2013 року у розмірі 5 615 404,10 доларів США, та прийняти в цій частині нове - яким відмовити в повному обсязі ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 заборгованості за договором позики від 18 листопада 2013 року у розмірі 5 615 404,10 доларів США .

Скасувати заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 26 березня 2019 року, якою накладено арешт на майно ОСОБА_1 .

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 . Позивач вважає рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 серпня 2019 року законним, обґрунтованим, ухваленим із дотриманням норм процесуального та матеріального права, а тому таким, що не підлягає скасуванню.

Оскільки договір позики від 18 листопада 2013 року був укладений ОСОБА_3 зі згоди дружини позичальника - ОСОБА_1 , позивач вважає, що даний договір укладений в інтересах сім`ї, а тому створює обов`язки для другого із подружжя, а тому є правові підстави для пред`явлення позовних вимог про солідарне стягнення боргу з відповідачів.

Зважаючи на норми СК України, грошові кошти, отримані ОСОБА_3 від ОСОБА_2 за договором позики є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що в свою чергу дає правову підставу вимагати солідарне виконання зобов`язання за договором позики з подружжя.

На час укладення договору позики та застави ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, справжня правова природа укладеного договору позики та застави, підтверджена Печерським районним судом м. Києва в рішенні про стягнення коштів та нотаріусом при посвідченні договору застави корпоративних прав при зміні співвласників на одного власника ОСОБА_1 , згода на що надавалась заставодержателем ОСОБА_10 . Позика отримана від ОСОБА_9 витрачена подружжям на покращення сімейного становища: куплені земельні ділянки та викуплена 100 відсоткова частка статутного капіталу, що складає 40000000 (сорок мільйонів) грн. 00 коп., яка внесена Заставодавцем у повному обсязі до статутного капіталу Товариства «ТОП-ТРАНС» (ідентифікаційний код юридичної особи 24257241), про що адвокат Єніна A.A. наголошував при розгляді справи по суті в Печерському районному суді м. Києва.

З часу укладення договорів позики та договору застави пройшло майже шість років у громадянки ОСОБА_1 за цей проміжок часу ніколи не виникало питання щодо отримання коштів ОСОБА_3 , і тільки після звернення ОСОБА_9 до суду щодо повернення суми зобов`язання у апелянта виник сумнів факту отримання грошових коштів.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 подано до Київського апеляційного суду нові докази: договори купівлі-продажу земельних ділянок, довідку з ПАТ «Банк Кліринговий дім» щодо депозитного вкладу ОСОБА_3 , довідку з ПАТ «Банк «Кліринговий дім» щодо депозитного рахунку ОСОБА_1 .

Позивач заперечує проти їх прийняття і дослідження судом апеляційної інстанції, оскільки вони не подавались відповідачем до суду першої інстанції. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші учасники процесу мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Надання особою, яка бере участь у справі, в суд апеляційної інстанції доказів, які вона без поважних причин не надала суду першої інстанції, виключає можливість їх прийняття і дослідження судом апеляційної інстанції та розцінюється як процесуальний недогляд або зловживання правом цієї особи.

Представник ОСОБА_1 подавав до суду першої інстанції заяву про ознайомлення із матеріалами справи, знайомився з матеріалами та 07 серпня 2019 року надав до суду відзив на позовну заяву. Зважаючи на той факт, що ОСОБА_1 було відомо про пред`явлення до неї ОСОБА_11 позову, починаючи з 26 лютого 2019 року у ОСОБА_1 було досить часу для подання до суду першої інстанції відзиву на позовну заяву та всіх доказів, на які вона посилається у відзиві.

Функцією апеляційного суду, крім іншого, є перевірка відповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Така перевірка не може відбуватися без оцінки доказів, яка, на відміну від їх дослідження, відбувається під час перебування суддів у нарадчій кімнаті при складанні процесуального рішення.

Оригінали письмових доказів, копії яких було долучено до позовної заяви, находяться у позивача.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений нотаріусом Одинцовського нотаріального округу Московської області Нестеровим О.В., за реєстровим номером ДГ-1-271 (том 2, а.с. 28).

Відповідно до умов п. 1 Договору позики від 18 листопада 2013 року сторони погодили, що в порядку та на умовах, передбаченими зазначеним Договором, ОСОБА_2 передає ОСОБА_3 у власність грошові кошти у розмірі 3 000 000 доларів США 00 центів з поверненням до 17 листопада 2015 року включно, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою у валюті позики (долари США), а також виконати інші зобов`язання, що виникають із змісту цього Договору, та повністю виконати свої боргові зобов`язання в строк, передбаченим цим Договором.

Таким чином валютою зобов`язання сторони погодили долари США.

Відповідно до п. 2 Договору позики Сторони погодили, що на дату підписання цього Договору позика була передана ОСОБА_3 (позичальнику) готівкою, та на час підписання Договору позики вважається фактично отриманою ОСОБА_3 (позичальником).

Відповідно до п. 13 Договору позики підписанням Договору ОСОБА_3 (Позичальником) підтверджує факт отримання ним позики від позикодавця.

Відповідно до умов Договору позики ОСОБА_3 зобов`язувався сплатити проценти за користування позикою у розмірі 11 % річних, нарахованих на суму залишку (п. 3 Договору позики).

Відповідно до умов Договору позики (п. 6 Договору) сторони погодили, що у разі прострочення виконання зобов`язань позичальником за даним Договором, зобов`язується сплатити ОСОБА_2 (позикодавцю) суму боргу та пеню у розмірі 0,05% від залишку суми заборгованості за кожен день прострочення виконання.

Позивач - ОСОБА_2 та відповідач - ОСОБА_3 дійшли згоди що позика підлягає поверненню позичальнику готівкою, за місцем знаходження позикодавця, або на банківський рахунок, письмово визначений Позикодавцем (п. 4 Договору позики).

Також між Позивачем та ОСОБА_3 була досягнута домовленість, що на підтвердження сплати готівковими коштами нарахованих відсотків, або суми позики позикодавець (позивач) видає ОСОБА_3 письмову розписку (п. 3, п. 8.1 Договору позики).

Дружина Позичальника - ОСОБА_1 , надала письмову згоду на укладання Договору позики своєму чоловіку, яка була викладена у формі письмової заяви від 06 листопада 2013 року, справжність підпису ОСОБА_1 на цій заяві була засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко Вікторією Валеріївною.

В заяві від 06 листопада 2013 року, ОСОБА_1 повідомляє, що надає свою згоду на те, щоб усі без винятку умови Договору позики та сума позики за цим договором визначалися її чоловіком самостійно, без додаткового погодження цих питань із нею, та повідомляє, що укладання договору позики відповідає її дійсному волевиявленню та здійснюється в інтересах сім`ї (том № 2, а.с. 31).

Шлюб між відповідачами був зареєстрований 25 листопада 1992року.

Між позивачем та відповідачем - ОСОБА_3 була досягнута домовленість, що до всіх взаємовідношень між позичальником і Позикодавцем, які не передбачені умовами Договору позики, застосовується законодавство держави позикодавця, тобто до взаємовідносин між позивачем і ОСОБА_3 з виконання зобов`язань за Договором позики застосовується Цивільний кодекс Російської Федерації (п. 22 Договору позики).

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань позичальника за Договором позики між позивачем ОСОБА_2 та громадянами України: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 19 листопада 2013 року був укладений Договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. за реєстровими номерами 888, 889 ( том 2, а.с.44).

Предметом договору застави від 19 листопада 2013 року була належна заставодавцям частка в розмірі 100% (корпоративні права) в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП-ТРАНС» ().

Відповідно до п. 1.1 договору застави від 19 листопада 2013 року цей Договір забезпечує виконання усіх зобов`язань громадянина України ОСОБА_3 , що виникли та виникнуть під час дії договору позики від 18 листопада 2013 року, посвідченого нотаріусом Одинцовського нотаріального округу Московської області Нестеровим О.В., за реєстровим номером ДГ-1-271 (а також усіх договорів про внесення змін та доповнень до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, в тому числі про збільшення суми основного боргу та/або процентів), що укладений між заставодержателем та позичальником.

У зв`язку із виходом учасників Товариства - Заставодавців ( ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ) та передачею належної їм частки статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП-ТРАНС» громадянці України ОСОБА_1 , 06 березня 2014 року між Позивачем та ОСОБА_1 був укладений Договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. за реєстровими номером 98,99.

Відповідно до п. 1.1 Договору застави, вказаний договір забезпечує виконання усіх зобов`язань громадянина України ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , далі по тексту іменований - «Позичальник»), що виникли та виникнуть під час дії договору позики від 18 листопада 2013 року, нотаріусом Одинцовського нотаріального округу Московської області посвідченого Нестеровим О.В., за реєстровим номером ДГ-1-271 (а також усіх договорів про внесення змін та доповнень до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, в тому числі про збільшення суми основного боргу та/або процентів), що укладений між заставодержателем та позичальником.

Відповідно до п. 1.2.1 Договору застави предметом застави за цим Договором є: належна заставодавцю - громадянці України ОСОБА_1 частка (корпоративні права) в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП-ТРАНС» (ідентифікаційний код юридичної особи 24257241, місцезнаходження: 04655, м. Київ, Оболонський район, пр-т Московський, буд. 28-А) (далі по тексту цього Договору - «Товариство»), Статут, нова редакція якого зареєстрована Реєстраційною службою Головного управління юстиції у місті Києві 22.01.2014 року за номером 1001225, Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія АД № 584826, виданий 05.03.2014 року, у розмірі 100% (сто відсотків) статутного капіталу, що складає 40000000 (сорок мільйонів) грн. 00 коп., яка внесена (сплачена) Заставодавцем у повному обсязі до статутного капіталу Товариства, та права вимоги до Товариства в зазначеній сумі, що виникають у зв`язку з виходом заставодавця зі складу учасників Товариства, в разі настання випадку невиконання або неналежного виконання Основного зобов`язання та/або у інших випадках, передбачених цим Договором.

Між позивачем та ОСОБА_1 була досягнута домовленість, що у випадку невиконання (або часткового виконання) або прострочення виконання позичальником зобов`язань, що випливають із Договору позики, Заставодавець відповідає перед Позикодавцем, як солідарний боржник в тому ж обсязі, що і позичальник (п. 6.6 Договору застави).

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 зобов`язань перед позивачем за Договором позики від 18 листопада 2013 року, станом на 05 листопада 2018 року: 3000000,00 доларів США - сума позики; 11 753,42 доларів США - відсотки за користування позикою за період з 05 листопада 2015 року по 17 листопада 2015 року; 979 150,68 доларів США - відсотки за користування позикою за період 3 18 листопада 2015 по 05 листопада 2018 року; 1 624 500 доларів США - пеня, нарахована за період з 18 листопада 2015 року по 05 листопада 2018 року.

З метою досудового врегулювання спору позивачем було направлено 24 жовтня 2018 року ОСОБА_3 вимогу про повернення суми позики, через міжнародну службу доставки пошти Товариство з обмеженою відповідальністю «Даймекс», накладна № 38002357, та 25 жовтня 2018 року цінним листом з описом вкладення через Пошту Росії (том 2, а.с. 32).

Станом на 05 листопад.2018 року вимога позивача про повернення суми позики та сплату відсотків за користування позикою та пені ОСОБА_3 не виконана.

Також, з метою врегулювання в досудовому порядку спору, що передбачено п. 3.10 Договору застави , позивач 05 листопада 2018 року цінним листом з описом вкладення направив ОСОБА_1 вимогу про виконання зобов`язання за Договором позики від 18 листопада 2013 року, замість позичальника. Станом на дату звернення із позовом до суду відповідачами не виконано зобов`язання за договором позики від 18 листопада 2013 року, що передбачено п. 3.10 Договору застави ( том № 2, а.с. 57- 64).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до Договору застави зазначено, що у випадку невиконання (або часткового виконання) або прострочення виконання Позичальником зобов`язань, що випливають із Договору позики, Заставодавець відповідає перед Позикодавцем як солідарний боржник в тому ж обсязі, що і Позичальник (п. 6.6 Договору застави від 06.03.2014 року).

Вказаний пункт, на думку суду першої інстанції, свідчить про те, що позивач правомірно звернувся до двох відповідачів, а саме: до позичальника та поручителя, оскільки дані особи несуть солідарну відповідальність перед позивачем за невиконання умов Договору позики. Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Крім того, суд послався на положення статей 6, 627 ЦК України щодо свободи договору.

Судова колегія не може погодитись із такими висновками суду виходячи з такого.

Визначаючи норми матеріального права, за якими має розглядатись даний спір, суд першої інстанції виходив з такого.

Як убачається з матеріалів справи, громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 пред`явив позов в суд до громадян України ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором позики від 18 листопада 2013 року у розмірі 5 615 404 грн. 10 коп.

Відповідно до положень ч.1 ст.3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Верховна Рада України 10 листопада 1994 року ратифікувала Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах (далі - Конвенція), підписану від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року.

На даний час Конвенція набула чинності для: Республіки Бєларусь; Республіки Узбекистан; Республіки Казахстан; Російської Федерації; Республіки Вірменія; Республіки Таджикистан; України; Киргизької Республіки; Республіки Молдова; Республіки Азербайджан; Грузії; Туркменистан.

За змістом ч.1 ст.20 Конвенції позови до осіб, які мають місце проживання на території однієї з Договірних Сторін, подаються, незалежно від їх громадянства, в суди цієї Договірної Сторони.

За правилом п.2 ч.1 ст.76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

З врахуванням вказаних обставин, суд вважав, що даний позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства України та у Печерському районному судді м. Києва.

Судова колегія погоджується із такими висновками суду першої інстанції. Отже до вирішення даного позову застосовується Цивільне законодавство України.

Виниклі між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правовідносин позики регулюються статтями 1046-1050 ЦК України. Правильність висновків суду першої інстанції в частині встановлення обставин отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 позики у розмірі 3000000 доларів США, а також не повернення цієї позики, розміру заборгованості апелянтом не оспорюється, отож судовою колегією не переглядаються.

Позовні вимоги до ОСОБА_1 позивачем пред`явлені з двох підстав.

По-перше, позивач вважає, що ОСОБА_1 має відповідати перед кредитором разом із боржником як заставодавець солідарно на підставі п.6.6. договору застави.

По-друге, позивач вважає, що ОСОБА_1 має відповідати перед кредитором як солідарний боржник виходячи з п.4 ст. 65 СК України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції погодився лише з тим, що ОСОБА_1 має відповідати солідарно з ОСОБА_3 як поручитель за договором застави. Щодо обов`язку ОСОБА_1 відповідати за договором позики як подружжя, оскільки договір був укладений в інтересах сім`ї ( п.4 ст.65 СК України), суд першої інстанції своїх висновків не зробив, на ці норми не посилався.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно із частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Частиною першою статті 554 ЦК України передбачено, що боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Аналогічні положення містять частина перша статті 20 Закону України «Про заставу» та частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку».

Укладаючи договір застави (іпотеки), заставодавець (іпотекодавець) бере на себе всі ризики, пов`язані з невиконанням зобов`язання боржником у межах вартості предмета застави (іпотеки) (Постанова ВСУ від 06.07.2016 року по справі № 3-584гс16 (№ в ЄДРСРУ 58986615).

Отже, правова природа застави полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в заставу майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Поручитель і майновий поручитель є суб`єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Поручитель є суб`єктом такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як порука, а майновий поручитель є суб`єктом іншого виду забезпечення виконання зобов`язання - застави. Правовий статус поручителя й майнового поручителя врегульовано окремо, із суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення та для вирішення спорів за їхньої участі шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного закону.

Оскільки договір застави є окремим способом забезпечення зобов`язань, регулювання якого здійснюється статтями 572-593 гл. 49 ЦК і спеціальним законом, то до правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення § 3 гл. 49 ЦК (вказана позиція наведена і у постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 р. у справі № 3-43гс12).

Аналогічна правова позиція викладена також в Постанові ВСУ 17.09.14 № 6-109цс14.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» майновий поручитель несе відповідальність перед заставодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета застави.

Таким чином, відповідальність майнового поручителя як заставодавця, який не є одночасно боржником в основному зобов`язанні, обмежується вартістю майна, переданого в заставу.

Враховуючи наведене, у разі невиконання основним боржником забезпеченого заставою зобов`язання заставодержатель як кредитор, має право вимагати виконання основного зобов`язання як від боржника і його майнового поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо, а у разі пред`явлення таких вимог до майнового поручителя останній відповідає в межах узятих на себе зобов`язань перед заставодержателем.

Разом з цим за змістом п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України, у разі задоволення вимог заставодержателя майновим поручителем за рахунок предмета застави відносини між заставодержателем, який є кредитором, та заставодавцем припиняються, а в майнового поручителя при цьому виникає право регресу до боржника, отже, права кредитора за основним зобов`язанням набуває майновий поручитель.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги до ОСОБА_1 послався п.6.6 Договору застави, яким встановлено, що у разі недостатності Предмета застави для повного задоволення вимог Заставодержателя за Договором позики він має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимог, з іншого майна Заставодавця в порядку черговості, передбаченої чинним законодавством України

У випадку невиконання (або часткового виконання) або прострочення виконання Позичальником зобов`язань, що випливають із Договору позики, заставодавець відповідає перед Позикодавцем як солідарний боржник в тому ж обсязі, що і позичальник.

Судова колегія не може погодитись із судом першої інстанції, що вказаний пункт договору фактично є договором поруки,оскільки, як вже зазначалось вище договір застави і договір поруки не можна ототожнювати. Крім іншого, до договору поруки пред`являються інші вимоги.

Відповідно до редакції ч. 4 ст. 559 ЦК України, яка діяла на момент подання Позивачем позову, Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора та суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не має права.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань, застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки, необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців із дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, закінчення строку, установленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлено, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначену правову позицію висловлено як в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року в справі № 6-53цс14, від 14 вересня 2016 року в справі № 6-1451 цс 6, так і в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 2-1283/11 від 21 березня 2018.

Згідно п.8.5.Договору застави , на який посилається Позивач та суд першої інстанції в своєму рішенні як на підставу виникнення Поруки, «цей Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та нотаріального посвідчення. Договір діє до повного виконання Заставодавецм/Позичальником своїх зобов`язань по Договору позики чи настання одного з випадків, передбачених Законом України «Про заставу», ст..593 ЦК України».

Строком виконання зобов`язань за Договором позики є 15 листопада 2015 року, в той час як з позовом Позивач звернувся лише в 2018 році, тобто майже через три роки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З огляду на це умова договору застави (пункт 8.5.) про його дію до повного виконання зобов`язань за договором позики не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Однак, суд першої інстанції при застосуванні норм, якими врегульовано поруку, не застосував імперативні норми ст.559 ЦК України.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи наведене, слід дійти висновку про неправильне застосування судом першої інстанції при вирішенні справи норм матеріального права, а саме застосування закону, який регулює поруку, але не підлягає застосуванню при правовідносинах застави (майнового поручителя).

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав стягнення боргу з ОСОБА_1 як поручителя.

Разом із тим, позов був заявлений ще з однієї підстави, а саме стягнення боргу на підставі ч.4 ст. 65 СК України.

Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Такий висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13 Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом в постанові від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц.

Так, загальна вартість придбаних ОСОБА_1 та ОСОБА_3 земельних ділянок в 2013 році та 2017 році, становить 2 461 539, 00 (два мільйони чотириста шістдесят одна тисяча п`ятсот тридцять дев`ять гривень 00 коп.) грн. згідно відповідних договорів купівлі-продажу.

Згідно довідки ПАТ «Банк «Кліринговий дім» договір депозитного рахунку було укладено ОСОБА_3 19.12.2012 року, сума яка знаходилась на депозитному рахунку становила 3000000,00 (три мільйони гривень), не враховуючи процентів, нарахованих на вказані кошти.

Згідно довідки ПАТ «Банк «Кліринговий дім» договір депозитного рахунку було укладено ОСОБА_1 19.12.2012 року, сума яка знаходилась на депозитному рахунку становила 2 090 573,77 (два мільйони дев`яносто тисяч п`ятсот сімдесят три гривні), не враховуючи процентів, нарахованих на вказані кошти.

Наведені докази підтверджують факт того, що земельні ділянки - єдине майно, яке було набуте в інтересах сім`ї за період після підписання ОСОБА_3 документів щодо позики Позивача, були придбані за власні кошти подружжя, а не за кошти, нібито отримані ОСОБА_3 в позику від Позивача. Підтвердження цього факту повністю спростовує використання коштів позики в інтересах сім`ї .

Таким чином позивачем не надано жодних доказів, що кошти в розмірі 3 000 000,00 (три мільйони) доларів США одержані ОСОБА_3 за договором позики, використані в інтересах сім`ї.

Матеріалами справи не доводиться наявність поліпшення життєвих умов сім`ї з моменту укладання вищевказаного договору позики. Відсутні докази набуття відповідачами нерухомості, автомобілів, коштовностей після отримання позики. Земельні ділянки, набуті ОСОБА_3 та ОСОБА_1 протягом 2013-2015 років були придбані за рахунок власних коштів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а саме за рахунок грошових коштів, які знаходились на депозитних рахунках та грошових коштів від здійснення підприємницької діяльності. Доказами вказаного факту є відповідні банківські довідки щодо наявності депозитних рахунків у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та суми грошових коштів, які обліковувались на вказаних рахунках, а також звіти суб`єкта малого підприємництва-фізичної особи-платника єдиного податку ОСОБА_1 .

З врахуванням наведеного, судова колегія не вбачає підстав для задоволення позову до ОСОБА_1 з підстав ч.4 ст. 65 СК України.

У відповідності до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою або фізичною особою - підприємцем позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Як вбачається зі змісту заявлених позовних вимог, ціна позову становить 157961317 грн., то на момент звернення до суду з позовом слід було сплатити судовий збір в розмірі 8810 грн., оскільки один відсоток від цини позову становить більше ніж 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно при зверненні до суду з апеляційною скаргою слід було сплатити судовий збір в розмірі 13215 грн. = (8810*1,5).

З урахуванням того, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та відмову в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача у справі, а тому з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір за звернення до суду з апеляційною скаргою у розмірі 13215 грн.

Керуючись ст.ст. 141,158, 367, 369, 374, 376 України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики скасувати в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором позики від 18 листопада 2013 року в розмірі 5 615 404,10 доларів США відмовити.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за Договором позики від 18.11.2013 в розмірі 5 615 404,10 доларів США залишити без змін.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року, у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , а саме з:

- земельної ділянки, площею 0,2 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:023:0271, за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Крюківщина;

- земельної ділянки, площею 0,2 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:023:0270, за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Крюківщина;

- земельної ділянки, площею 0,15 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:023:0269, за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Крюківщина;

- земельної ділянки, площею 0,15 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:023:0268, за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Крюківщина;

- земельної ділянки, площею 0,2 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:023:0272, за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Крюківщина;

- земельної ділянки, площею 0,15 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:023:0267, за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Крюківщина;

- п`ятикімнатної квартири, загальною площею 126,9 кв.м., житловою площею 81,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 ;

- житлового будинку, загальною площею 456,3 кв.м., житловою площею 176,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за звернення до суду з апеляційною скаргою у розмірі 13215 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 грудня2019року.

Реквізити сторін:

Позивач:ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , паспорт № НОМЕР_2 , виданий паспортно-візовим відділом ОВС Тверського району міста Москви 25 січня 2006 року, громадянин Російської Федерації.

Відповідачі: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя-доповідач

Судді: