РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/6480/18

Провадження № 22-ц/4815/292/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання : Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: Державне підприємство "Бурштин України",

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2018 року, ухваленого в складі судді Кучиної Н.Г., повний текст якого складено 07 грудня 2018 року, у справі № 569/6480/18,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства "Бурштин України" про стягнення середнього заробітку та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 05 червня 2014 року наказом Державної служби геології та надр України № 70-к його було звільнено з посади директора Державного підприємства «Бурштин України». 11 червня 2014 року наказом в.о. Директора ДП «Бурштин України» з ним припинено трудовий договір. Згідно розрахункового листа за червень 2014 року загальний борг виплати ОСОБА_1 на кінець місяця становив 27 489, 63 грн. Згідно розрахункового листа за липень 2014 року було виплачено 7520,71 грн., однак вказаних грошових коштів він не отримував. 30 листопада 2016 року йому частково перерахували 18679 грн. Остаточний розрахунок з позивачем не проведено. Крім того, зазначає, що йому не виплачено премію за 1 квартал 2014 року у розмірі 3 посадових окладів відповідно Контракту №08 від 12.03.2012 року та Дозволу Держгеослужби від 02.06.2014 року у сумі 26 382 грн. Розмір його середньомісячної заробітної плати становить 25 258 грн.

Просить суд зобовязати відповідача виплатити на його користь премію за 1 квартал 2014 року у розмірі 3 посадових окладів відповідно Контракту № 08 від 12.03.2012 року та Дозволу Держгеослужби від 02.06.2014 року у сумі 26 382 грн. а також середній заробіток та компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати у розмірі 1777212, 77 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2018 року в задоволені позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Бурштин України» про стягнення середнього заробітку та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що не було жодних правових підстав для видання наказу про виплату премії директору Державного підприємства «Бурштин України» ОСОБА_1 за результатами роботи за перший квартал 2014 року у розмірі 3 посадових окладів, а отже і для її нарахування, і для подальшої виплати. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що такий розпорядчий документ, зокрема наказ про видачу позивачу премії був виданий. Окрім того, Державне підприємство "Бурштин України" повною мірою виконав свої зобовязання , як роботодавець, депонувавши кошти, які підлягали виплаті ОСОБА_1 Позивач за отриманням коштів не звертався, номер картки для виплати не надавав з 2014 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, вважаючи рішення незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував що у матеріалах справи відсутні докази того, що виплата позивачу премії та матеріальної винагороди не була скасована Державною службою геології та надр України та відсутнє подання структурного підрозділу про скасування виплати премії за І квартал 2014 року у розмірі 3 посадових окладів. Скаржник вказує, що його було звільнено не за виконання затвердженого річного плану чи невиконання показників ефективності використання державного майна і прибутку, а також майнового стану підприємства, що може бути підставою для скасування премії.

Звертає увагу суду, що у відповідності з п.3.3 Контракту у разі погіршення якості роботи, невиконання умов контракту, порушення трудової дисципліни премія зменшується або скасовується у тому звітному періоді, коли виявлено порушення, наказом органу управління майном за поданням його відповідного структурного підрозділу.

Також вважає необґрунтованими висновки суду про відсутність порушення строків виплати розрахункових позивачу, оскільки коли скаржник зявився для отримання таких коштів на підприємство його не впустили. Стверджує, що заява була отримана відповідачем 12.10.2016, а не 29.11.2016 року як вказано в судовому рішенні, а кошти перераховані позивачу 30.11.2016 року, тобто не в наступний день після подання заяви.

Суд не надав оцінки тим обставинам, що в подальшому скаржник також звертався до відповідача із заявою про виплату премії та матеріальної винагороди, що підтверджується копією заяви від 25.07.2017 та відповіддю на неї від 01.08.2017 року.

Вказує, що судом не враховано положення п.п. 2,3,4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159. Зазначає, що під доходами, які підлягають компенсації, законодавець встановлює всі доходи громадян, які не мають разового характеру, в тому числі премія та заробітна плата.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

26 березня 2019 року ОСОБА_1 подав до апеляційного суду письмову заяву-пояснення, якою доповнив свою апеляційну скаргу та просив суд розглянути справу у його відсутності. Доповнення апеляційної скарги апеляційним судом не враховується, оскільки вони подані після закінчення строку на апеляційне оскарження.

27 березня 2019 року ОСОБА_1 подав додаткову заяву-пояснення долучивши одночасно нові докази.

Заслухавши думку учасників справи Апеляційний суд відхилив клопотання про приєднання нових доказів, які не були предметом дослідження суду першої інстанції відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із відповідачем.

Наказом Державної служби геології та надр України від 05 червня 2014 року № 70-к ОСОБА_1 звільнено з посади директора ДП «Бурштин України» відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з систематичним невиконанням керівником ДП «Бурштин України» без поважних причин п.п. 2.3.1, 2.3.2 п. 2.3. розділу 2 контракту № 08 від 12 березня 2012 року, недотриманням фінансового законодавства та відповідно до п.п. 7.4.1, 7.4.2, 7.4.4, 7.4.8 п. 7.4 розділу 7 контракту. 11 червня 2014 року Державним підприємством «Бурштин України» видано наказ №61-к від 11.06.2014р. «Про припинення трудового договору».

Сума розрахунку належних позивачу при звільненні становила 27489,63 грн.

Листом № 199 від 11 червня 2014 року адміністрація Державного підприємства «Бурштин України» направила на адресу ОСОБА_1 повідомлення про звільнення з посади директора з 11.06.2014р. згідно п. 8 ст. 36КЗпП України та прохання зявитися 12.06.2014р. отримання розрахункових коштів на підприємство. Вказаний лист ОСОБА_1 було вручено особисто 23.06.2014р.

У звязку з неможливістю проведення розрахунку, невиплачені ОСОБА_1 розрахункові кошти у сумі 19916,19 грн. 13 червня 2014 року були депоновані та внесені на розрахунковий рахунок в АТ «Укрсиббанку» .

09.07.2014 року із депонованої суми ОСОБА_1 було знято та виплачено 1246,89 грн.- в рахунок оплати лікарняного листа за червень 2014 року (а.с.109).

За виплатою решти депонованої суми позивач не звертався, номер картки для виплати не надавав з 2014 року, лише 29 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Державного підприємства «Бурштин України» із заявою, датованою жовтнем 2016р. та вказав номер карки на який необхідно було провести перерахування йому депонованих розрахункових.

На виконання вимоги звільненого працівника, підприємство 30 листопада 2016р. перерахувало решту депонованої суми розрахункових коштів в розмірі 18669,30 грн. на вказаній у заяві ОСОБА_1 картковий рахунок в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».(а.с.115)

Згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зі змісту ст. 117 КЗпП України вбачається, що підставою для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є наявність вини роботодавця у порушенні строків, зазначених ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

До структури заробітної плати, визначеної у ст. 2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч. З ст. 2 Закону України «Про оплату праці»).

Додаткові складові (премії, надбавки тощо) не є гарантованими і мають індивідуальний характер.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат.

У відповідності до ст. 97 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі.

Стаття 14 Закону України «Про оплату праці» встановлює, що договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на державному (генеральна угода), галузевому (галузева угода), регіональному (регіональна угода) та виробничому (колективний договір) рівнях відповідно до Закону України «Про колективні договори і угоди».

Відповідно до п. 5.21. Колективного договору укладеного між адміністрацією та уповноваженим представником трудового колективу Державного підприємства «Бурштин України» на 2013-2014 роки оплата праці директора підприємства здійснюється за рахунок коштів підприємства на умовах контракту, який укладається між Держгеонадрами та директором. Директорові виплачуються всі премії та одноразові грошові винагороди, передбачені колективним договором для ІТП та службовців.

Згідно п.3.3 Контрактом №08 від 12.03.2012 преміювання керівника підприємства здійснюється один раз у квартал відповідно до Умов диференційованих показників та розмірів преміювання, на підставі матеріалів та розрахунків наданих підприємством за письмовим рішенням Органом управління майном. При цьому максимальний розмір премії не може перевищувати розмір посадового окладу керівника підприємства. Премія нараховується керівнику за фактично відпрацьований час у розрахунковому періоді. У разі погіршення якості роботи, невиконання умов контрактую порушення трудової дисципліни премія зменшується або скасовується.

У відповідності з Положенням про порядок і умови виплати винагороди за підсумками роботи за квартал виплата винагороди за підсумками роботи за квартал проводиться один раз у квартал та у разі доцільності такої виплати. Зазначеним Положенням визначені і випадки зменшення винагороди і підстави повного де преміювання.

Отже, преміювання керівника підприємства відбувається не у фіксованому розмірі, цей розмір не є гарантованим і має індивідуальний характер та залежить від багатьох складових, зокрема здійснюється за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності за умови виконання контракту та досягнення показників ефективності майна і прибутку передбачених контрактом, тощо.

Відповідно до преамбули Контракту № 08 від 12.03.2012р. Органом управління майном є Державна служба геології та надр України. У п.9 Положення Про Державну службу геології та надр України визначено, що Держгеонадра у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України і постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України і наказів Мінприроди видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підставою для виплати премії директору ДП «Бурштин України» ОСОБА_1 за І квартал 2014 року повинен бути наказ Державної служби геології та надр України.

Такий наказ відповідачем не видавався.

Сам по собі лист-погодження власника на проведення виплати директору підприємства премії за перший квартал 2014 року не має організаційно-розпорядчого характеру, оскільки вищий орган управління вважав за можливе її виплату лише виключно за умовами Контракту та вимог чинного законодавства.

Врахувавши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вина роботодавця у невиплаті позивачу сум належних йому при звільненні відсутня, оскільки відповідачем прийняті всі міри по перерахуванню таких коштів позивачу.

Крім того, колегія суддів вважає, що позивач знаючи достовірно з червня 2014 року про належність йому сум при звільненні міг та мав можливість подати відповідачу відомості про наявний у нього відкритий рахунок для отримання спірних коштів, однак дій, які свідчили б про бажання якнайшвидше отримати такі кошти не вчинив, а отже, судом першої інстанції було правомірно відмовлено у задоволенні цих вимог.

Слід також зазначити, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення компенсації за несплачені суми при звільненні, повністю залежать від вимог про стягнення невиплаченої суми при звільненні.

Будь-яких доказів наявності невиплаченої заборгованості сум належних при звільненні судом не встановлено, оскільки саме із депонованої суми 19916,19 відраховано 1246,89 грн. оплату за лікарняними та виплачено у листопада 2016 року залишок в сумі 18669,30 грн.

Інших належних доказів на підтвердження наявності вини роботодавця судом не здобуто.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового обґрунтування не потребують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 29 березня 2019 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

ОСОБА_2