Справа № 645/2383/18
Провадження № 2/645/161/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2019 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Мартинової О.М.

секретар судового засідання Костін О.Б.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення штрафу за договором,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про стягнення штрафу за договором про забезпечення зобов`язань від 02.04.2018 року у розмірі 27000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у зв`язку з бажанням придбання квартири звернулася до фізичної особи підприємця ОСОБА_5 (Торгова марка «Европейськое Агенство Недвижимости») та уклала з ним договір про надання комплексу послуг із купівлі об`єкта нерухомості. За рекомендацією ФОП ОСОБА_5 вона також вернулася до Агентства Нерухомості «Альтаір» (директор ОСОБА_6 ), яке мало конкретні варіанти придбання квартири, та уклала договір про надання комплексу послуг з купівлі об`єкту нерухомості. Після чого, серед можливих термінових варіантів позивач вибрала можливість придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з наміром придбати даний об`єкт нерухомості ОСОБА_3 02 квітня 2018 року уклала договір про забезпечення зобов`язань з власником об`єкту ОСОБА_4 . Так, відповідно до умов договору, сторони зобов`язуються укласти договір купівлі продажу об`єкту нерухомості у встановлений законом формі не пізніше 17 год. 00 хв. 27 квітня 2018 року. Також, у забезпечення виконання зобов`язання укласти договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості на умовах, встановлених цим договором, покупець передає продавцю грошову суму розміром 27000 грн., що еквівалентно 1000 доларів США, яка зараховується в рахунок загальної вартості об`єкту нерухомості при підписанні договору відчуження. Про розмір суми сторони домовились самостійно. Згідно п. 4.5 договору від 02.04.2018 року, у разі, якщо договір купівлі продажу не буде укладений з вини продавця, внаслідок невиконання або неналежного виконання умов цього договору, то продавець зобов`язується повернути покупцю грошову суму, а саме 27000 грн., що еквівалентно 1000 доларів США. За порушення умов цього договору продавець зобов`язується сплатити покупцю штраф, який визначений сторонами в 100% розмірі від суми, обумовленої в п. 4.2. даного договору, а саме 27000 грн. що еквівалентно 1000 доларів США. Позивачем були виконані вимоги п. 4.2 договору від 02.04.2018 року, кошти були передані відповідачу та знаходилися на відповідальному зберіганні у ФОП ОСОБА_5 , що підтверджується розпискою. Проте, відповідач не виконав умови договору від 02.04.2018 року, не став укладати з позивачем договір купівлі-продажу квартири, реалізував квартиру 12.04.2018 року іншій особі. На виконання п. 4.5. договору від 02.04.2018 року відповідачем 18.04.2018 року були повернуті позивачу кошти, які надавались останнім для забезпечення виконання зобов`язань, що підтверджується відповідними написами та підписами зацікавлених сторін на розписці. Проте, відповідач не виконав добровільно зобов`язання про сплату штрафу, згідно п. 4.5.2. договору від 02.04.2018 року. Таким чином позивач вимушена звернутися до суду для захисту свого порушеного права щодо отримання з відповідача суми штрафу.

Відповідачем ОСОБА_4 надано до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволені позову у повному обсязі. Вважає, зазначені в позовній заяві вимоги позивача необґрунтовані та незаконними. Посилався на те, що відповідно до змісту позовної заяви та змісту договору про забезпечення зобов`язань, договір про забезпечення зобов`язань по своїй правій природі відноситься до попереднього договору. Так, сума, яка була передана позивачем є за своєю суттю забезпечення виконання негрошового зобов`язання сторін по укладенню основного договору, тобто виконує забезпечувальну функцію (встановлює наслідки невиконання зобов`язання), а не як виконання зобов`язання ця сума буде зарахована в рахунок загальної вартості об`єкту нерухомості. Враховуючи позицію позивача, який відповідно до позовної заяви так і не зміг визначитися чи є це завдатком, чи є авансом. Тому є сенс розглянути різні позиції щодо забезпечення виконання зобов`язань за попереднім договором, а саме: задаток та аванс. Так, задаток виконує платіжну функцію (видається у рахунок належних за договором платежів), доказовою функцію (підтверджує існування зобов`язань), та забезпечувальну функцію (встановлює наслідки невиконання зобов`язань). Відповідач зазначає, що попередній договір не відноситься до грошового зобов`язання, він тільки передбачає зобов`язання його сторін укласти в майбутньому основний договір. І таке зобов`язання не є грошовим. Отже забезпечувати його завдатком неможливо. Завдаток може забезпечувати виконання тільки того грошового зобов`язання, яке існує. По договору купівлі-продажу нерухомого майна грошового зобов`язання покупця виникає тільки після укладення такого договору купівлі продажу, вважається укладеним з моменту державної реєстрації. До цього моменту договору не існує, та відповідно не існує і зобов`язання. Що стосується авансу, то відповідач зазначає, що найменування суми, переданої покупцеві за попереднім договором, на думку позивача є невірна позиція, оскільки аванс це частину платежу за договором (тобто частина платежу, який вчиняє, покупець за договором купівля продажу продавцю до моменту передачі йому товару.) При чому передбачено, що аванс і завдаток, є доказом, який посвідчує факт наявності зобов`язання (доказова функція), а також зараховується в рахунок майбутніх платежів (платіжна функція), але не може бути визнаним одним із способів забезпечення виконання зобов`язання. Сторона, яка видала аванс, має право вимагати його повернення практично у всіх випадках невиконання договору, а сторона, яка отримала аванс, ні за яких умов не може бути зобов`язана до його поверненню у більшому розмірі. Для того, щоб сплачена сума визнавалася завдатком, необхідно прямо вказувати про це в договорі. В протилежному випадку отримана кредитором від боржника сума вважається авансом. Отже, аванс є лише доказом, який посвідчує факт наявності грошового зобов`язання та зараховується в рахунок майбутніх платежів за таким грошовим зобов`язанням, тому його використання для забезпечення не грошового зобов`язання, яким є попередній договір, є неможливим, так як не відповідає чинному законодавству щодо правових підстав передачі авансу. Тобто за попереднім договором кошти були отримані без достатніх правових підстав, оскільки попередній договір не відноситься до грошового зобов`язання, він тільки передбачає зобов`язання його сторін укласти в майбутньому договір. В свою чергу таке зобов`язання не є грошовим і правила застосування до нього штрафних санкцій не можуть бути застосовані, а тим паче за невиконання намірів щодо взяття на себе відповідачем зобов`язань здійснити продаж квартири в майбутньому. Таким чином, грошові кошти були передані позивачем відповідачу як аванс, що був встановлений як ціна майна за основним договором, що її позивач мав сплатити відповідачу при укладенні основного договору, який на момент передачі грошових коштів ще не був укладений та до цього часу не укладався, то відповідні кошти фактично були отримані відповідачем без правових підстав, та відповідно підлягають поверненню позивачу, що відповідачем було й зроблено (відповідно до власноручно складеної розписки позивачем). Щодо вимог позивача про стягнення штрафу за невиконання умов попереднього договору від 02.04.2018 року, а саме за не укладання відповідачем основного договору, то вони є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що як зазначалось вище, зобов`язання за попереднім договором є грошовим, а штрафні санкції за не виконання намірів є безпідставними, та відповідно не можуть застосовуватися. Таким чином, сторонами при укладенні попереднього договору не були дотримані вимоги законодавства щодо форми укладання договору та його обов`язкового нотаріального посвідчення, тому вирішувати на підставі вказаного договору спірні правовідносини, підстави відсутні.

Позивачем надано до суду відповідь на відзив, де остання зазначає, що з відзивом та запереченнями не згоден з наступних підстав. У відзиві відповідач робить висновок про те, що договір про забезпечення зобов`язань по своїй правовій природі відноситься до попереднього договору. При цьому відповідач загалом посилається на зміст договору від 02.04.2018 року та зміст позовної заяви, але не аргументуючи конкретно, чому саме він прийшов до такого висновку. Позивач вважає, що вона та відповідач мали законне право на укладання договору, який навіть відступає від положень актів цивільного законодавства, проте за відсутності прямих заборон на це та за відсутністю обов`язковості для сторін положень актів цивільного законодавства, яка випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Зазначає, що сторони, укладаючи договір від 02.04.2018 року, зробили посилання на ст. 6, 627, 628 ЦК України. Проте, в договорі немає будь яких посилань на ст. 635 ЦК України, яка містить положення щодо правової природи попереднього договору. Враховуючи те, що по своїй суті попередній договір не має містити грошових зобов`язань, положення ст. 365 ЦК України, не повинні застосовуватися до правовідносин, що склалися між сторонами за договором від 02.04.2018 року, в якому такі зобов`язання є. Відповідач, укладаючи зазначений договір мав повне уявлення, виходячи з посилань в даному договорі на норми законодавства, що він укладається на підставі ст. 6 ЦК України, ані ст. 365 ЦК України і що в ньому немає згадувань про норми, що регулюють попередній договір. Також відповідач у відзиві зазначає, що позивач не визначився чи є сума передана за договором від 02.04.2018 року завдатком чи авансом, розкриває правову природу завдатку та авансу, визначає, що аванс не може бути визначеним одним із способів забезпечення виконання зобов`язання. При цьому позивач мав, на увазі, що незалежно від природи платежу, передбаченого п. 4.2 договору від 02.04.2018 року і повернутого відповідачем згідно підп. 4.5.1 даного договору, позивач не позбавлений права стягнути з відповідача платіж, передбачений підп.. 4.5.2 договору, тобто - штраф. Вочевидь природа цього платежу не має викликати сумніви, що він є неустойкою, а й отже засобом забезпечення зобов`язань, відповідно до ст. 546 та 549 ЦК України. Не погоджуючись та не заперечуючи проти трактувань відповідачем природи завдатку та авансу, позивач наголошує, що у сторін немає суперечок щодо платежу, передбаченого п. 4.2 договору від 02.04.2018 року, а саме що цей платіж сплачений позивачем та повернутий відповідачем. Проте не він є предметом позову, платіж, який має бути сплачений відповідачем згідно підп. 4.5.2 договору, тобто штраф. При цьому штраф має бути сплачений через невиконання дій відповідачем, передбачених договором від 02.04.2018 року та у контексті саме цього договору. Оскільки до договору від 02.04.2018 року не повинна, застосовуватися ст. 365 ЦК України, вимоги, про яку зазначає відповідач у відзиві щодо нотаріального посвідчення цього договору також немає. Тому зазначений договір не може бути нікчемним. При цьому, відповідачу було запропоновано здійснити нотаріальне посвідчення договору від 02.084.2018 року, проте він категорично відмовився та ухилявся від цього, посилаючись на небажання нести додаткові грошові витрати. Так підсумовуючи, позивач, наголошує, що відповідач визнаючи у відзиві факт отримання грошей від позивача за договором від 02.04.2018 року, не виконавши будь яких дій щодо виконання цього договору, позбавивши позивача на певний час права користування грошима, ввівши в оману позивача щодо продажу їй квартири та при цьому підписавши зазначений договір, усвідомлюючи при цьому що за його змістом у разі невиконання передбачена відповідальність, наразі вважає, що він мав лише повернути гроші і не несе юридичної відповідальності. Така позиція є абсолютно необґрунтованою та порушує базові принципи права.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2018 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в підготовче судове засідання.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року закрито підготовче судове засідання по справі, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи сповіщався заздалегідь та належним чином, причини не явки суду не відомі.

Присутній в судовому засідання представник позивача ОСОБА_1 , що діє на підставі ордера серії ХВ № 000162 від 03.07.2019 року, підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні, не з`явився, про час та місце слухання справи сповіщався заздалегідь та належним чином, причини не явки суду не відомі.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 ,що діє на підставі договору про надання правової допомоги від 09 квітня 2019 року, заперечувала проти задоволення позову, підтримала доводи викладені у відзиві на позов та просила відмовити у задоволенні.

Суд, вислухавши доводи учасників справи, пояснення свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Слід зазначити, що згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 02 квітня 2018 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 був укладений у письмовій формі без нотаріального посвідчення договір про забезпечення зобов`язань, відповідно до умов якого сторони зобов`язалися укласти договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості - квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов договору про забезпечення зобов`язання від 02.04.2018 року, сторони зобов`язуються в строк до 17 год. 00 хв. 27 квітня 2018 року для укладання договору купівлі продажу об`єкту нерухомості з`явитися за адресою: АДРЕСА_2 офіс АДРЕСА_3 до нотаріуса Бистрицькій Аллі Петрівні або раніше за додатковій домовленості, вказане підтверджується п. 2.3. договору про забезпечення зобов`язання.

Згідно п. 3.1 договору про забезпечення зобов`язання від 02.04.2018 року вартість об`єкту нерухомості визначена сторонами в розмірі грошової сумі 608400 грн., що момент укладання договору купівлі продажу повинна складати суму еквівалентну 23400 доларів США.

Відповідно до п. 4.2 договору про забезпечення зобов`язання від 02.04.2018 року, в забезпечення виконання зобов`язань укласти договір купівлі продажу об`єкту нерухомості, встановлених цім договором, покупець передав продавцу грошову суму в розмірі 27000,00 гривень, що є еквівалентом 1000 доларів США, що зараховується в рахунок загальної вартості об`єкта нерухомості при підписані договору відчуждення.

Пунктом 4.5 та п.п. 4.5.1 вищезазначеного договору визначено, що у разі, якщо договір купівлі продажу не буде укладено з вини продавця, внаслідок невиконання або неналежного виконання умов за цим договором, то продавець зобов`язується повернути покупцю грошову суму, що визначена п. 4.2. цього договору, а саме в розмірі 27000,00 гривень, що є еквівалентом 1000 доларів США.

Згідно п.п. 4.5.2 договору, зазначено, що за порушення умов даного договору, відповідач зобов`язується сплатити позивачу штраф, який визначений сторонами в 100% розмірі від суми обумовленої п.4.2. цього договору, а саме 27000 грн., що еквівалентно 1000 доларів США.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надала друковану розписку від 02.04.2018 року, в якій зазначено, що ФЛП ОСОБА_5 прийняв від ОСОБА_4 на відповідальне зберігання грошові кошти в розмірі 1000 доларів США відповідно договору про забезпечення зобов`язання від 02.04.2018 року. В разі не підписання договору купівлі продажу об`єкту нерухомості з вини ОСОБА_4 розташованого за адресою: АДРЕСА_1 до 17.00 год. 27 квітня 2018 року грошові кошти передаються ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в присутності ОСОБА_4 .

Також в цій розписці власноручно ОСОБА_3 зазначено, що вона в присутності ОСОБА_4 , 18 квітня 2018 року отримала грошові кошти в розмірі 1000 доларів США

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухому майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 13.04.2018 року, власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 на підставі договору купівлі продажу від 12.04.2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Прокопенко А.В.

Статтями 3, 6, 203, 626, 627 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1 та 2 ст. 635 ЦК України визначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини 3 ст. 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Постановою Верховного Суду в постанові від 22 серпня 2018 року (справа № 401/3856/16-ц) визначила, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі (частина перша статті 635 ЦК України).

Частиною 1 ст.631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Таким чином, будь-які зміни умов попереднього договору можуть бути погоджені сторонами виключно у межах строку дії договору.

Згідно з частиною 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених законом.

З комплексного аналізу вказаних норм права судом встановлено, що єдиним зобов`язанням, яке виникло між сторонами за договором про забезпечення зобов`язання було зобов`язання укласти основний договір купівлі продажу об`єкту нерухомості і воно припинилось на підставі закону, тобто у зв`язку з не укладенням останнього протягом строку, встановленого у зазначеному договорі.

Відповідно до частини першої статі 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

За нормою частини третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Пунктом 3.2 договору про забезпечення зобов`язання від 02.04.2018 року, зазначено, що договір відчуження об`єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації відповідно до ст. 657 ЦК України.

З наведеного вбачається висновок щодо обов`язковості нотаріального посвідчення попереднього договору купівлі-продажу квартири.

Допитаний в судовому засіданні свідок зі сторони позивача ОСОБА_5 , який є фізичною особою підприємцем ТМ «Європейське Агентство нерухомості», пояснив, що його клієнтом була ОСОБА_3 , яка виявила бажання придбати квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Договір про забезпечення зобов`язань складався ним за адресою: АДРЕСА_4 . ОСОБА_3 та ОСОБА_4 домовились, що вартість зазначеної квартири складає 23400 доларів США. Договір був підписаний в присутності ОСОБА_5 Грошові кошти в розмірі 1000 доларів США були передані ОСОБА_3 до ОСОБА_4 . Однак зазначені грошові кошти були залишені йому на відповідальне зберігання, що підтверджується відповідною розпискою, оскільки зазначена квартира знаходилась під арештом. Основний договір не укладався, у зв`язку з тим що вказаний об`єкт нерухомості був відчужден іншій особі. Грошові кошті, в розмірі 1000 доларів США він повернув ОСОБА_4 , а після чого останній передав їх ОСОБА_3 . При цьому, штраф сплачений не був, оскільки зазначені кошти були оформлені як гроші в рахунок забезпечення зобов`язання згідно договору. При цьому зазначив, що ці грошові кошти були точно не завдатком. Відповідач відмовився платити штраф.

Як вбачається з матеріалів справи, підписаний між позивачем та відповідачем договір про забезпечення зобов`язання від 02.04.2018 року, попри свою назву, є за своєю правовою природою попереднім договором, який складено у простій письмовій формі та в порушення вимог ч. 1 ст.ст. 635, 657 ЦК України не був посвідчений нотаріально.

Частиною 1 ст. 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемний.

Як встановлено судом, під час судового розгляду, договір про забезпечення зобов`язання від 02.04.2018 року, як попередній договір, не був нотаріально посвідчений, а тому відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України є нікчемним і не створює жодних юридичних наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 215- 216 ЦК України нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Це означає, що його вчинення не є підставою набуття тих прав та обов`язків, на що спрямовано правочин. Оскільки, позивач пов`язує завдання збитків у вигляді штрафу за порушення умов зазначеного договору, то в даному випадку суд не вбачає підстав для стягнення штрафу, оскільки такий правочин є нікчемним і не породжує виникнення за ним ніяких обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, при цьому якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу, тобто основного договору.

Оскільки договору купівлі - продажу між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовилися зробити це в майбутньому, передане відповідачу грошові кошти в сумі 27000 грн., одержані ним 02.04.2018 року від позивача, які згодом були повернуті останній відповідно до її власноручної розписки від 18.04.2018 року - є авансом.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12

Враховуючи, що аванс - це лише спосіб платежу та він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, тому в разі видачі авансу кредитор не може бути зобов`язаний до сплати неустойки, що є підставою для відмови в задоволенні вимог про стягнення суми штрафу у розмірі 100% розміру від суми що була обумовлена в п. 4.2. договору, а саме, 27000 грн. і суд відмовляє в задоволенні позову щодо вимог про стягнення суми штрафу в розмірі 27000,00 гривень.

Ураховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 27000,00 гривень є безпідставними та не підлягають задоволенню, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, понесені ним судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 13, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, ст. 570 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення штрафу за договором відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення лише вступної та резолютивної частин судового рішення, а також у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м.Харкова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 20 грудня 2019 року.

Суддя