печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2019 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Бортницької В.В.,

справа № 757/9369/18-ц

позивач ОСОБА_1

відповідач Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»

про визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

14.09.2018 ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між позивачем та відповідачем 24.11.2014 було укладено кредитний договір № 490927724. При укладені кредитного договору були порушено права позивача, як споживача послуг, які полягають в тому, що відповідач не надав інформації, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, не роз'яснив умови кредитного договору, не надав інформації для можливості здійснення свідомого вибору, спонукав як найшвидше підписати текст спірного договору. Тим самим, ввівши в оману щодо обставин, що мають істотне значення. Вважає, що спірний договір суперечить приписам ч. 1. ст. 61 Конституції України за пунктом 4 , положенням п.14 ч. 1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» за пунктом 6 і є підставою для визнання його недійсним

Ухвалою судді від 21.09.2018 позовну заяву прийнято до провадження та відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

14.01.2019 до суду надійшло клопотання представника ПАТ «Альфа-Банк», в якому заперечує у задоволені позову, оскільки пропущений строк звернення до суду, тому наявні підстави для застосування строків позовної давності.

В судове засідання сторони не з'явилися, позивач надіслала 12.09.2018 заяву про розгляд справи за її відсутності.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 24.11.2014 було укладено кредитний договір №490927724. Згідно умов договору відповідач надав позивачу споживчий кредит у сумі 7457,16 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 39,9 %, дата остаточного повернення кредиту 25.11.2018.

Як вбачається із вищезазначеного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи обох сторін у договорі. Даним договором чітко визначені зобов'язання сторін.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з умов кредитного договору, ПАТ «Альфа Банк» надало позивачці кошти на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

У справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги вказує на те, що працівниками банку не було роз'яснено їй інформацію про кредитування, як передбачено Законом України «Про захист прав споживачів», проте, підпис позивача під договором свідчить про її ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов'язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Доказів, які б спростовували цю обставину суду не надано.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Частиною 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Підпис позивача під договором свідчить про його ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов'язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України.

Посилання позивача на те, що йому не було роз'яснено умов кредитування та не надано інформації про надання споживчого кредитну не знайшли свого підтвердження в наданих сторонами доказах, оскільки, позивач підписав Кредитний договір, а отже погодилася з його умовами, де чітко визначені зобов'язання сторін.

Включення до тексту спірного договору третейського застереження не є підставою яка порушує права позивача та тягне недійсність договору в цілому.

Частиною 3 ст. 12 ЦК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, кредитний договір укладений між сторонами не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину були вільним і відповідали його внутрішній волі; правочин вчинявся у формі, встановленій законом; оспорюванні пункти договору узгоджувалися сторонами; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Щодо клопотання представника позивача про застосування строків позовної давності, слід зазначити наступне.

Позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК України, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, пропущення строку звернення до суду є підставою для відмови в позові тільки в разі доведеності позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки судом відмовляється у задоволенні позову по суті.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладено та керуючись ст. 16, 203, 215, 217, 256, 261, 267, 536, 559, 629, 638, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст. 3-5, 7- 13, 17, 43, 49, 60, 76-81, 211, 223, 258, 263, 264, 265, 268, 352 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017): до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме відповідно до ч. 1 ст. 296 ЦПК України: апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя В.В. Бортницька