ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/504/18Головуючий у 1-й інстанції Зушман Г.І.
Провадження № 22-ц/817/183/19 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Дикун С.І.

Суддів - Парандюк Т. С., Сташків Б. І.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 594/504/18 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", в інтересах якого діє адвокат Мусійченко Данило Леонідович, на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2018 року, ухваленого суддею Зушман Г.І., повне судове рішення складене 19 листопада 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н, укладеним 30 травня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою, посилаючись на те, що у відповідності до умов вищевказаного кредитного договору Банк надав відповідачці кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка зобов'язання за вказаним договором не виконала, внаслідок чого має заборгованість за кредитним договором, яку позивач просить стягнути з відповідачки в розмірі 63073,09 грн., з яких 2380,59 грн. - заборгованість за кредитом; 53031,88 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 4180,95 грн. - заборгованість за пенею та комісією; штрафи: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2979,67 грн. - штраф (процентна складова), а також понесені судові витрати.

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору б/н від 30.05.2011 року недійсним.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що даний кредитний договір Банк уклав з нею у шістнадцятирічному віці без згоди її батьків та органу опіки та піклування, а тому він не відповідає вимогам ч.2 ст.203 ЦК України, що тягне за собою його недійсність.

Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 23 липня 2018 року справу №594/761/18 за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитної угоди недійсною об'єднано із справою №594/504/18 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та присвоєно об'єднаній справі №594/504/18.

З 21.05.2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк").

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", (01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.1Д, ) до ОСОБА_2, жительки АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1, про стягнення заборгованості відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_2, жительки АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1, до акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», (01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.1Д, р/р 3111, МФО 305299, ), про визнання кредитної угоди недійсною задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір б/н, укладений 30 травня 2011 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_2

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, адвокат Мусійченко Д.Л., який діє в інтересах АТ КБ "ПриватБанк", подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги за первісним позовом задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Вказує, що суд, вирішуючи питання по суті зустрічних позовних вимог, дійшов висновку про задоволення позову, залишивши поза увагою клопотання АТ КБ "ПриватБанк" щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо визнання недійсним кредитного договору, укладеного між сторонами 30.05.2011 року, оскільки позивач з зустрічним позовом звернувся до суду тільки у 2018 році.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, не погоджується з висновком суду про визнання недійсним оспорюваного кредитного договору з тієї підстави, що позичальник ОСОБА_2 уклала кредитний договір із АТ КБ "ПриватБанк" у віці 16 років без згоди батьків та органу опіки та піклування, маючи при цьому неповну цивільну дієздатність і не маючи права на укладення такого договору самостійно, оскільки позивачка, будучи студенткою, на момент вчинення правочину(отримання кредитної картки) була наділена цілим обсягом цивільних прав у відповідності до ст.ст.31,32,33 ЦК України. Наголошує, що спірний кредитний договір не виходить за межі дрібного побутового правочину, а тому укладення даної угоди не потребує подальшої згоди батьків.

Підкреслює, що 14.03.2013 року (після досягнення клієнтом повноліття) Банком збільшено кредитний ліміт на картрахунку з 0 грн. до 500 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти. Вважає, що первісні позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" щодо стягнення заборгованості підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, судово-бухгалтерської експертизи з метою з'ясування питання наявності або відсутності заборгованості відповідача за кредитним договором не проводилось, а надані до суду документи належним чином не досліджені.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк". Вказує, що на час укладення оспорюваного договору їй виповнилося 16 років та три з половиною місяці, тобто кредитний договір було укладено з неповнолітньою фізичною особою в стані неповної цивільної дієздатності, без згоди батьків, а тому вимоги апеляційної скарги є необгрунтованими і безпідставними, такими, що не підлягають до задоволення. Просить справу слухати без її участі.

Сторони, будучи завчасно належн о повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не з'явилися.

Враховуючи наведене та вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнає неявку учасників справи в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що укладення позивачем кредитного договору з неповнолітньою ОСОБА_2, яка не мала повної цивільної дієздатності без згоди батьків, не відповідає вимогам частини другої статті 203 ЦК України та не породжує правових підстав для стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за договором.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону та ґрунтується на матеріалах справи.

Судом установлено, що позивачем АТ КБ "ПриватБанк" на підтвердження виникнення у відповідачки ОСОБА_2 зобов'язань перед Банком надана копія анкети-заяви ОСОБА_2 від 30 травня 2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, що складає між Банком та ОСОБА_2 кредитний договір.

Відповідно до умов вищезазначеного договору Банк надав відповідачці кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок НОМЕР_2, «Універсальна 55», старт якого, згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_2 за кредитним договором №б/н від 30 травня 2011 року, відбувся 14 березня 2013 року і цього ж дня відбулася зміна кредитного ліміту до 300, 00 грн. та збільшення кредитного ліміту до 500, 00 грн.

Позивачем АТ КБ "ПриватБанк" у підтвердження укладеного договору надано розрахунок заборгованості за договором б/н від 30 травня 2011 року, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_2 станом на 31 березня 2018 року, виписку по рахунку за період з 30 травня 2011 року по 31 березня 2018 року та довідку про надання кредитних карток за кредитним договором від 30 травня 2011 року, згідно якої на ім'я відповідачки видано наступні кредитні картки НОМЕР_2, з терміном дії по серпень 2016 року, та НОМЕР_3, з терміном дії по листопад 2016 року.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за відповідачкою ОСОБА_2 рахується заборгованість за кредитним договором станом на 31 березня 2018 року у розмірі 63073,09 грн., з яких 2380,59 грн. - заборгованість за кредитом; 53031,88 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; 4180,95 грн. заборгованість за пенею та комісією; штрафи: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2979,67 грн. - штраф (процентна складова).

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується даними паспорта серії НОМЕР_4, виданого РС УДМС України в Тернопільській області 24 липня 2013 року. Станом на день укладення оспорюваного кредитного договору їй виповнилось 16 років, тобто кредитний договір було укладено з неповнолітньою фізичною особою за межами її цивільної дієздатності.

Докази щодо надання згоди батьками ОСОБА_2 на укладення оспорюваного кредитного договору в матеріалах справи відсутні. А також відсутність такої згоди не заперечується банком.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Повну цивільну дієздатність фізична особа досягає у 18 років, що передбачено ч.1 ст.34 ЦК України.

Згідно зі ст.222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу.

Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Для укладення кредитного договору фізична особа повинна мати повну цивільну дієздатність, усвідомлювати наслідки вчинення такого правочину, а у разі її відсутності на час укладання договору, такий договір за вимогами статті 215 ЦК України може бути визнано недійсним.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, оскільки договір було укладено з відповідачем, який не мав повної цивільної дієздатності, що є підставою для задоволення зустрічного позову та визнання недійсним кредитного договору.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу про те, що ОСОБА_2 було укладено договір, який не виходить за межі дрібного побутового правочину і укладення такого не потребує подальшої згоди батьків, є безпідставними, оскільки характер кредитних правовідносин, які є досить складними і передбачають обов'язок позичальника регулярно в обов'язковому порядку вносити кошти на погашення кредиту, сплати відсотків та комісії, матеріальну відповідальність за порушення строків грошових платежів, незважаючи на порівняно незначний розмір кредиту, не дає підстав віднести кредитний договір до дрібних побутових правочинів, а тому, відповідно до вимог закону, в разі, коли позичальником є неповнолітня фізична особа, кредитний договір з нею може бути укладений лише за згодою її батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Колегія суддів також зауважує, що положенням пункту 4 частини першої статті 32 ЦК України визначено неповну цивільну дієздатність осіб від 14 до 18 років, обсяг якої дає право цим особам розпоряджатися своїм заробітком, відкривати вкладні рахунки, накопичувати кошти, тобто вчиняти дії, які позитивно впливатимуть на розвиток фізичної особи та її самостійності, а не право на укладання кредитних договорів. При цьому, за наявності достатніх підстав, суд за заявою батьків (усиновлювачів), піклувальника, органу опіки та піклування може обмежити право неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією чи іншими доходами або позбавити її цього права.

Не заслуговують на увагу твердження апеляційної скарги про те, що кредитний ліміт Банком було збільшено з нульового до 500 гривень 14 березня 2013 року, тобто після досягнення позичальником ОСОБА_2 18-річного віку, оскільки незалежно від часу надання Банком кредитних коштів за договором, підставою цивільної відповідальності є невиконання сторонами умов укладеного договору, а не вчинення ними дій, які не передбачені цим договором.

Не можуть бути прийняті апеляційним судом посилання банку в апеляційній скарзі щодо застосування строків позовної давності, оскільки перебіг позовної давності до вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В даному випадку позивач довідалася про порушення свого права лише 08 травня 2018 року, коли до неї було пред'явлено Банком позов про стягнення заборгованості, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності.

Ухвалюючи рішення, судом першої інстанції правильно було встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права, відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, покласти на особу, яка їх понесла - позивача-відповідача АТ КБ "ПриватБанк".

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", в інтересах якого діє адвокат Мусійченко Данило Леонідович, залишити без задоволення.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені в апеляційному суді у вигляді сплаченого судового збору у сумі 5021,70 грн., покласти на Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 12 лютого 2019 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Сташків Б.І.