Провадження №22-ц/812/2053/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 грудня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання : Біляєвою В.М.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №473/4425/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу, яку постановив Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Ротар Марини Миколаївни у приміщенні цього суду 01 листопада 2019 року, повний текст якої складений в той же день, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Н.М., про захист і поновлення права власності, яке не підтверджене документально, не визнається чи заперечується,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2019 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист і поновлення права власності, яке не підтверджене документально, не визнається чи заперечується.

Позов мотивовано тим, що 01 червня 2018 р. колишня дружина позивача ОСОБА_4 звернулась до нотаріуса Вознесенського нотаріального округу Миколаївської області Кучерової Н.М., остання перевірила факт належності спільного майна колишнього подружжя, оскільки відповідачка мала намір скласти договір дарування житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 За фактом встановлено, що вказаний будинок на ім`я ОСОБА_2 зареєстрований у період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 та був набутий в інтересах сім"ї, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Однак, складаючи договір дарування, нотаріус не взяла це до уваги те, що власники спільного майна вже припинили шлюбні відносини. Цей же факт було приховано і не відмічено нотаріусом на документах про відчуження. Також нотаріусом не внесено відомостей про зміни стану колишнього подружжя до Реєстру прав власності нерухомого майна України про те, що обом власникам спільного майна належать частки вказаного будинку та господарських споруд разом із земельною ділянкою розміром по Ѕ частині кожному. При цьому нотаріусом не встановлена наявність хоча б одного з таких документів: складеного договору про виділення частки майна в натурі, договору про поділ майна або свідоцтв про право власності на частки в спільному майні, оскільки саме у випадку складання документу про відчуження спільного майна встановлення цих фактів необхідне для захисту прав кожного із колишнього подружжя. Разом з тим, згідно з вимогами ст. 60, 62 Сімейного Кодексу України кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Посилаючись на те, що нотаріусом здійснено відчуження вищевказаного будинку без правовстановлюючого документа на частки у спільному майні, внаслідок чого порушено право власності ОСОБА_1 на частку в спільному майні подружжя, а тому просив суд: встановити, що в момент складання договору дарування від 01 червня 2018 р. житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Н.М., були порушені права власності ОСОБА_1 на частку вказаного будинку разом із земельною ділянкою як майна, що є спільною власністю подружжя; захистити порушене право власності ОСОБА_1 на частку в спільному майні шляхом визнання та поновлення цього права, тому що воно безпідставно та незаконно не підтверджувалось документально, оскільки була відсутня згода титульного власника Лагерної O.K. на укладання договору про визначення часток та поділу спільного майна; резолютивну частину судового рішення викласти наступним чином: «Визначити, що частки кожного із власників у праві спільної сумісної власності майна: будинку із садибою разом з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , іншого майна та речей, придбаних за час спільного проживання, є рівними - 50% на 50%».

Одночасно з позовною заявою позивачем було подано клопотання про звільнення від судового збору.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2019 р. позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху, надано позивачу строк у десять днів для усунення недоліків.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 листопада 2019 р. позовна заява ОСОБА_1 повернута позивачу як неподана.

Ухвала суду мотивована тим, що позивачем ОСОБА_1 31 жовтня 2019 року на адресу суду надано заяву про усунення недоліків, зазначених в ухвалі Вознесенського міськрайонного суду від 18 жовтня 2019 року, однак недоліки, зазначені в ухвалі, не усунуті, а саме: позивачем викладені обставини щодо звільнення його від сплати судового збору та надано документи на підтвердження майнового стану, однак заяву позивача про звільнення його від сплати судового збору вирішено та обґрунтовано прийняття такого рішення в ухвалі Вознесенського міськрайонного суду від 18 жовтня 2019 року.

Крім того, у заяві про усунення недоліків позивачем збільшено кількість заявлених позовних вимог, що потребує оплаті судового збору за кожну з них. А саме п`ять позовних вимог немайнового характеру, що оплачується судовим збором в розмірі 768,40 грн. за кожну позовну вимогу.

У заяві про усунення недоліків, як і в позовній заяві, позивачем викладені обставини та позовні вимоги, предметом яких є різні правовідносини, які не пов`язані між собою та не можуть розглядатися одночасно. Не вказано спосіб захисту прав та інтересів, який передбачений законом чи договором або не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та просить її скасувати та повернути справу для нового розгляду з наданням можливості досудового врегулювання спору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач, подавши додаткові документи щодо свого матеріального стану та заяву, повністю виконав вимоги ухвали суду від 18 жовтня 2019 року, а том у суду не було підстав для повернення позовної заяви.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

У статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, в тому числі, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в силу положень статті 379 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд включає, насамперед, принцип доступу до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В силу ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Залишаючи ухвалою від 18 жовтня 2019 року позовну заяву без руху, суд вважав її такою, що не відповідає приписам пунктів 2, 4, 5 частини 3 статті 175 ЦПК України щодо змісту позовної заяви, а саме позивачем не зазначена дата народження відповідача ОСОБА_2 , що позбавляє суд зробити запит щодо реєстрації місця проживання особи, відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України; не викладено усіх обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, доказів на їх підтвердження не надано жодних документів на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів), позивачем не додані копії позовної заяви та копії усіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб, а також не сплачений судовий збір.

На виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, позивач надав заяву, в якій виклав збільшені позовні вимоги, надав довідки управління Пенсійного фонду України щодо розміру отриманої ним пенсії, Відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, довідку з ОСББ, копії паспорта громадина України, свідоцтва про розірвання шлюбу, нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 щодо згоди на відчуження будинку, договору купівлі-продажу житлового будинку від 01 червня 2018 року.

Вирішуючи питання відповідності оскаржуваної ухвали вимогам закону, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до змісту статей 12, 13, 81, 175 ЦПК України позивач самостійно визначає зміст позовних вимог, зазначає сторони та інших учасників спору, викладає зміст обставин, якими обґрунтовуються вимоги, та зазначає докази на підтвердження цих обставин.

Суддя згідно статей 175, 177, 185-187 ЦПК України перевіряє, чи має особа відповідно до ст. 4 ЦПК України право на звернення до суду за захистом відповідного права чи інтересу, чи відповідає форма та зміст заяви вимогам закону, чи дотримані правила підсудності та чи немає інших установлених законом перешкод для відкриття провадження у справі.

Виходячи з аналізу наведених норм процесуального права, суддя при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви не має права давати оцінку зазначеному позивачем складу осіб, які братимуть участь у справі, наведеним доказам, їх достатності, вимагати надання доказів, встановлювати наявність чи відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги, і ставити залежно від цього вирішення питання про прийняття позовної заяви.

Згідно із ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Повертаючи позовну заяву як неподану ухвалою від 01 листопада 2019 року, суд виходив з того, що позивачем не виконано в повному обсязі вимоги ухвали від 18 жовтня 2019 р., а саме позивачем не сплачено судовий збір, а у заяві про усунення недоліків збільшена кількість заявлених позовних вимог, що потребує оплаті судового збору за кожну з них - п`ять позовних вимог немайнового характеру, що оплачується судовим збором в розмірі 768,40 грн. за кожну позовну вимогу; у заяві про усунення недоліків, як і в позовній заяві, позивачем викладені обставини та позовні вимоги, предметом яких є різні правовідносини, які не пов`язані між собою та не можуть розглядатися одночасно. Не вказано спосіб захисту прав та інтересів, який передбачений законом чи договором або не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Між тим, обґрунтовуючи повернення позовної заяви несплатою судового збору, суд помилково вважав, що питання звільнення від судового збору вирішено в ухвалі від 18 жовтня 2019 року.

Суд не звернув уваги, що ухвала про залишення позовної зави без руху а ні у мотивувальній частині, а ні у резолютивній частині в порушення вимог статті 260 ЦПК України не містить будь-яких висновків про результати вирішення клопотання ОСОБА_1 про звільнення від судового збору.

Не було вирішено таке клопотання і після подання позивачем заяви про усунення недоліків позовної заяви та надання доказів щодо матеріального стану останнього.

Щодо збільшення позивачем позовних вимог, то питання оплати судового збору за нові позовні вимоги має бути вирішено на загальних підставах, із застосуванням положень статті 185 ЦПК України.

За такого висновок суду про наявність підстав для повернення позовної заяви через несплату судового збору без належного вирішення клопотання щодо звільнення від нього та в залежності від цього - вирішення питання наявності або ні підстав для застосування до нових заявлених позовних вимог частин 1, 2 статті 185 ЦПК України є передчасним.

Також суд залишив поза увагою, що суддя, вирішуючи питання наявності підстав для відкриття провадження у справі, не має права давати оцінку зазначеному позивачем способу захисту своїх прав, наведеним доказам, їх достатності, переліку обставин, якими обґрунтовуються вимоги, і ставити залежно від цього вирішення питання про прийняття позовної заяви.

Вказані питання можуть бути вирішені судом із суворим дотриманням вимог статей 12, 13 ЦПК України під час проведення підготовчого засідання (пункти 3, 5-7 частини 2 статті 197 ЦПК України).

За такого подана ОСОБА_1 позовна заява з урахуванням заяви про усунення недоліків відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, а тому підстав для її повернення позивачу без належного вирішення клопотання про звільнення позивача від судового збору не було.

Враховуючи наведене, оскаржувана ухвала є помилковою, оскільки суд припустився порушень норм процесуального права, й підлягає відповідно до вимог пункту 4 статті 379 ЦПК України скасуванню, а справа поверненню до суду для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 листопада 2019 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Н.М., про захист і поновлення права власності, яке не підтверджене документально, не визнається чи заперечується повернути до того ж суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

__________________________________________

Повний текст постанови виготовлений 24 грудня 2019 року