ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 229/840/17

провадження № 61-25586св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач військовий прокурор Донецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України,

відповідач ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу військового прокурора Донецького гарнізону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 20 червня 2017 року, ухвалене у складі судді Петрова Є. В., та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 8 серпня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Тимченко О. О., Мірути О. А., Хейло Я. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року військовий прокурор Донецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про відшкодування шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що військовою прокуратурою здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001445 від 13 жовтня 2015 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 119 КК України.
Під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 на посаді оператора ПТУРС 53-ої бригади 1-го батальйону і мав військове звання солдат.
13 жовтня 2015 року, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, у приміщенні спостережного поста № 6 вказаної військової частини, розташованому на трасі Костянтинівка-Донецьк поряд з с. Кам`янка Ясинуватського району Донецької області, ОСОБА_1 здійснив шість пострілів з автоматичної зброї, спричинивши ОСОБА_2 шість проникаючих поранень голови, від яких ОСОБА_3 помер на місці.
Вироком Дружківського міського суду Донецької області від 30 червня 2016 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 119 КК України, та призначено йому покарання у вигляді трьох років позбавлення волі. Вирок набрав законної сили.
Прокурор зазначав, що відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» і Порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, а також протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців № 56 від 4 грудня 2015 року, затвердженого 8 грудня 2015 року Міністром оборони України, матері загиблого ОСОБА_3 призначено виплату у сумі 689 000 грн, які виплачені Херсонським обласним військовим комісаріатом, що підтверджується платіжним дорученням № 1358 від 24 грудня 2015 року.
За правилами статті 1191 ЦК України Міністерство оборони України має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Посилаючись на викладене, прокурор вважає, що витрати Міністерства оборони України, які були здійсненні матері військовослужбовця ОСОБА_3 , підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи ОСОБА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 20 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що Міністерством оборони України виплачена гарантована державою одноразова грошова допомога, що є його обов`язком у разі загибелі військовослужбовця. Здійснення ним таких виплат членам сім`ї загиблого не є заподіянням Міністерству оборони України шкоди у розумінні статті 1166 ЦК України. При цьому Міністерство оборони України не є особою, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, тому не набуває права зворотної вимоги до винної особи згідно з частиною першою статті 1191 ЦК України.
Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 8 серпня 2017 року апеляційну скаргу військового прокурора Донецького гарнізону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, відхилено, рішення Дружківського міського суду Донецької області від 20 червня 2017 року залишено без змін.
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У вересні 2017 року військовий прокурор Донецького гарнізону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив рішення Дружківського міського суду Донецької області від 20 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 8 серпня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Заявник зазначає, що відповідно до статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Оскільки Міністерством оборони України виплачено відшкодування матері ОСОБА_3 , вказані кошти підлягають відшкодуванню саме з ОСОБА_1 як винної особи.
Відзив на касаційну скаргу не надходив
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Вказана справа передана до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 на посаді оператора ПТУРС 53-ої бригади 1-го батальйону і мав військове звання солдат.
13 жовтня 2015 року ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, у приміщенні спостережного поста № 6 вказаної військової частини, розташованому на трасі Костянтинівка-Донецьк поряд з с. Кам`янка Ясинуватського району Донецької області, здійснив шість пострілів з автоматичної зброї, спричинивши ОСОБА_2 шість проникаючих поранень голови, від яких ОСОБА_3 помер на місці події.
Вироком Дружківського міського суду Донецької області від 30 червня 2016 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 119 КК України, та призначено йому покарання у вигляді трьох років позбавлення волі. Вказаний вирок набрав законної сили.
З витягу із протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, № 56 від 4 грудня 2015 року суди попередніх інстанцій встановили, що комісія дійшла висновку про можливість призначення одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013року № 975 матері загиблого солдата ОСОБА_3 у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день смерті.

Згідно платіжного доручення № 1358 від 24 грудня 2016 року матері загиблого перерахована одноразова грошова допомога як члену сім`ї загиблого військовослужбовця в сумі 689 000 грн.
Також суди встановили, що позивач здійснив виплату матері загиблого ОСОБА_3 у відповідності до статті 16 Закону України «Про соціальний статус та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей».

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Звертаючись з відповідним позовом, прокурор як на підставу своїх вимог посилався на статті 1166 та 1191 ЦК України.
Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Статтею 1191 ЦК України встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин (частина перша статті 15 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами).
Частиною другою статті 2 КАС України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, встановлено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Пунктом 1 частини першої статті 3 КАС України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, визначено, що справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини другої статті 4 КАС України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України (частина третя статті 6 КАС України у тій же редакції).
Публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 15 частини першої статті 3 КАС України у тій же редакції Кодексу).
Аналогічні визначення закріплені і в чинній редакції КАС України, зокрема, за пунктом 17 частини першої статті 4 якого публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба

в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування; а частиною четвертою статті 19 КАС України установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді військовослужбовця, що відноситься до публічної служби, вчинив злочин під час проходження військової служби.
Підстави та порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, визначено Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців. Відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати (пункти 1, 2 цього Положення).
Спори, що виникають з приводу матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, і питанням відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, навіть якщо притягнення цієї особи до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди відбувається після її звільнення з військової служби.
Саме такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах зроблений колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду і викладений у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 229/773/17, підстав відступати від якого колегія суддів не вважає за необхідне.
За таких обставин позов військового прокурора Донецького гарнізону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про відшкодування шкоди підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК Українивизначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За правилами частини першої статті 414 ЦПК Українисудове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Керуючись статтями 255, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу військового прокурора Донецького гарнізону, який діє інтересах держави в особі Міністерства оброни України, задовольнити частково.
Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 20 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 8 серпня 2017 року скасувати.
Провадження у справі за позовом військовий прокурор Донецького гарнізону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про відшкодування шкоди, закрити.
Постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова С. О Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов