КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №359/8287/17 головуючий у І інстанції: Борець Є.О.
провадження 22-ц/824/2243/2019 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого Сліпченка О.І., суддів Мельника Я.С., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційним скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору купівлі-продажу нерухомого майна та за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором купівлі-продажу нерухомого майна.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2017 року ОСОБА_6, звернувся з вищенаведеним позовом (а.с.1-9 т.1), який обґрунтовував тим, що він, ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були співвласниками пташників, станції перекачки, підключателя ГРП, котельні, складу будівельних матеріалів, забійного цеху, ЛАПС, складу запчастин, моторного та токарного цехів, теплиці, навісу на АВМ, кормоцеху, ветеринарного блоку, диспетчерської гаражу, автомобільного гаражу, асфальтного майданчика гаражу, адміністративного будинку, мехмайстерні, санпропускника, блок-контори, яйцесховища з прибудовою, будівлі трансформаторної підстанції, бригадного будинку, внутрішніх огорож, пожежного басейну ємністю 50 м, каналізаційного колектора, зовнішніх витків каналізації, зовнішніх витків теплотраси, зерносховища кормоцеху, пожежного басейну ємністю 100 м та насосних станцій по АДРЕСА_1; а також земельної ділянки площею 42,1583 га з кадастровим номером НОМЕР_4 з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд промисловості, розташованої на території с. Іванків Бориспільського району (надалі майновий комплекс).

26 червня 2008 року ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали з ТОВ «БК «Княжичі» договір купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06, за яким вони відчужили перелічені об'єкти нерухомого майна у власність ТОВ «БК «Княжичі».

Вважав, зміст цього договору таким, що суперечить вимогам діючого законодавства України та просив визнати його недійсним.

В січні 2018 року ході розгляду представник позивача ОСОБА_8 подала заяву про зміну предмету позову (а.с. 151-156 т.1): просила визнати вказаний договір неукладеним та витребувати з чужого незаконного володіння відповідача на користь ОСОБА_3 1/2 частку майнового комплексу.

В лютому 2017 року ОСОБА_8 подала заяву про залишення без розгляду позову в частині вимоги про витребування 1/2 частки у вказаних об'єктах нерухомого майна з чужого незаконного володіння ТОВ «БК «Княжичі» (а.с.7-13 т.2).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 9 лютого 2018 року (а.с.222-223 т.2) пред'явлений нею позов в частині цієї вимоги залишений без розгляду.

В жовтні 2017 року ОСОБА_2 пред'явила вищенаведений позов (а.с.2-5 т.З), який обґрунтовувала тим, що згідно з п.2.3 договору купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06 від 26 червня 2008 року ТОВ «БК «Княжичі» зобов'язалось сплатити ОСОБА_2 грошові кошти за придбане ним майно в розмірі 6 835 453 гри 15 коп., оскільки відповідач неналежним чином виконав це грошове зобов'язання, 15 листопада 2016 року ТОВ «БК «Княжичі» уклало з ОСОБА_2 додаткову угоду, за якою протягом 60 календарних днів зобов'язався погасити борг в розмірі 449 332 грн 85 коп., а у випадку неналежного виконання цього грошового зобов'язання ТОВ «БК «Княжичі» зобов'язалось додатково сплатити 3% річних від простроченої суми та суму інфляції за весь час прострочення.

Оскільки відповідач ухиляється від виконання зобов'язання, ОСОБА_2 просила стягнути з ТОВ «БК «Княжичі» борг за договором купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06 від 26 червня 2008 року в загальному розмірі 1 590 8028 грн 40 коп., що складається з боргу по сплаті грошових коштів за придбане ним майно в розмірі 449 332 грн 85 коп., пені в розмірі 121 239 грн 12 коп., боргу по сплаті 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 859 993 грн 84 коп. та боргу по сплаті суми інфляції за весь час прострочення в розмірі 13 477 462 грн 68 коп.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 9 лютого 2018 року (а.с.54-55 т.З) вимоги обох позовів, пред'явлених ОСОБА_3 та ОСОБА_2 об'єднані в одне провадження.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2018 року позов ОСОБА_9 про визнання неукладеним договору купівлі-продажу задоволено, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Визнано неукладеним договір купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06, підписаний 26 червня 2008 року між ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ТОВ «Будівельна компанія «Княжичі».

Вирішено питання по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ТОВ «БК «Княжичі» звернулось з апеляційною скаргою, обґрунтовуючи її тим, що місцевим судом порушено норми матеріального та процесуального права України.

Скаржник зазначає, що рішення суду не містить обґрунтування того, яке саме право позивача порушено умовами договору, який був ним особисто підписаний та за який він отримав повний розрахунок.

Посилається на те, що факт укладення спірного договору та досягнення сторонами всіх його істотних умов, є обставиною встановленою судовим рішенням Бориспільським міськрайонним судом Київської області від 26 вересня 2008 року в цивільній справі №2- 3069/2008, у якій брали участь сторони.

Зазначає, що ОСОБА_3 було відомо про укладення спірного договору ще у 2008 році та він не мав будь-яких претензій до відповідача.

Крім того, посилається на те, що позивачем в ході розгляду справи було змінено предмет та підстави позову, що не передбачається чинним цивільно-процесуальним законодавством.

Третя особа ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу в якій посилається на те, що рішення не грунтується на матеріалах справи.

Зазначає, що позивачем було обрано не вірний спосіб захисту свого права і суд був зобов'язаний постановити рішення про відмову в задоволенні позову.

Крім того посилається на те, що місцевий суд не застосував позовну давність упереджено та на користь позивача, попри те, що було встановлено, що позивач був обізнаний про рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2008 року, яким було визнано спірний договір.

Третя особа ОСОБА_2 свою апеляційну скаргу обгрунтовує також тим, що спірний договір був визнаний дійсним, а тому рішення суду є незаконним та необгрунтованим в частині задоволених вимог.

Зауважує, що оскаржуваним рішенням невиправдано припиняється її право власності на об'єкти нерухомого майна, що не відповідає умовам Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

В іншій частині рішення не оскаржувалось.

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_10 не погоджується з доводами апеляційних скарг, зазначає, що твердження щодо встановлення дійсності спірного договору рішенням суду є не обґрунтованим, оскільки відповідно до позиції Пленуму Вищого спеціалізованого суду України постанови №5 від 7 лютого 2014 року правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями.

Висновки суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є пропорційними.

В змісті мотивувальної частини рішення Бориспільського міськрайонного суду від 26 вересня 2008 року відсутні навіть висновки про укладенні спірного договору, а навіть якщо б вони і були, все одно не мали б преюдиційного значення.

Крім того, в супереч доводів скаржників зауважує, що чинним законодавством не передбачено заборону використовувати такого способу захисту як визнання договору неукладеним.

Погоджується з рішенням місцевого суду, зазначаючи, що спірний договір, який підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, але не був належним чином посвідчений та зареєстрований, не є укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін.

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях..

Відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У частині 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч.2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Судом встановлено, що 26 червня 2008 року між ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ТОВ «Будівельна компанія «Княжичі» було укладено та підписано Договір купівлі - продажу майнового комплексу та земельної ділянки №26/06 (а.с 32-39 т.1).

4 липня 2008 року між ТОВ «Будівельна компанія «Княжичі» та продавцями був підписаний акт приймання-передачі майна та земельних ділянок (а.с.40-44 т.1).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 січня 2017 року, визнано дійсним договір купівлі-продажу від 26 червня 2008 року та визнано за ТОВ «Будівельна компанія «Княжичі» право власності на об'єкти нерухомого майна (а.с. 97-118 т.1).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що придбання цього майна було проведено з грубим порушенням закону.

Колегія суддів з такими висновками погодитись не може з огляду на наступне.

За змістом ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві.

Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач та треті особи ОСОБА_1, ОСОБА_2 вказували, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами, коли минуло майже 9 років.

Крім того, зазначили, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2008 року, яке набрало законної сили було встановлено, що договір було укладено, при цьому суд розглянув по суті питання щодо відповідності його вимогам закону, та дійшов висновку про визнання його дійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору купівлі-продажу №26/06 від 26.06.2008 року, який підписаний особисто позивачем ОСОБА_3, який на той час був директором Товариства та проводив розрахунки, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2008 року яке набрало законної сили, визнано вищевказаний Договір дійсним та визнано право власності на об'єкти нерухомого майна та земельну ділянку за ТОВ «Будівельна компанія «Княжичі», директором на той час був саме ОСОБА_3

Частиною З ст. 60 ЦПК України 2004 року (на час розгляду вищенаведеної справи) передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналогічна норма міститься у ч.4 ст. 82 ЦПК України.

Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із п. 9 ч. З ст. 124 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Отже, суд першої інстанції всупереч нормам процесуального права помилково залишив поза увагою обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, які не доказуються при розгляді цієї справи, зокрема факт укладення та визнання договору дійсним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» суд зазначив, що право на справедливий розгляд в суді, гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, має тлумачитися у світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує, між іншим, верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов'язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Таким чином, судові рішення, які набрали законної сили, не можуть бути поставлені під сумнів судом під час розгляду іншої справи.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання договору неукладеним, оскільки залишив поза увагою встановлені судом обставини, які відповідно до процесуального закону мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про доведеність апеляційних скарг в оскаржуваній частині.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам справи і нормам матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_3 про визнання неукладеним договору купівлі-продажу нерухомого майна, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову ОСОБА_3 - на відповідача.

Таким чином, з позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційних скарг іншими учасниками справи.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору купівлі-продажу нерухомого майна скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2018 року в частині розподілу судових витрат змінити, стягнувши з ОСОБА_3 Миколайовичана(РНОКПП НОМЕР_1) по 960 (дев'ятсот шістдесят) грн. судового збору на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі»(СДРПОУ 34902269), ОСОБА_1(РНОКПП НОМЕР_2) та ОСОБА_2(РНОКПП НОМЕР_3).

В іншій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: