Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 545/4706/14-ц

провадження № 61-19633св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1, відповідач: ОСОБА_2, треті особи: Супрунівська сільська рада Полтавського району Полтавської області, відділ Держгеокадастру у Полтавському районі Полтавської області, ОСОБА_3,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2016 року у складі судді Потетія А. Г. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Карпушина Г. Л.,

ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2, треті особи: Супрунівська сільська рада Полтавського району Полтавської області, відділ Держземагенства у Полтавському районі Полтавської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинної побудови, стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 від 01 листопада 2013 року на праві приватної власності належить земельна ділянка загальною площею 0,15 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована на АДРЕСА_1, на території Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Після отримання правовстановлюючих документів на початку 2014 року позивач вирішив почати будівництво, але коли приїхав до своєї земельної ділянки робити заміри, то виявив, що на земельній ділянці побудовано будинок, якого на момент отримання ним свідоцтва не було. Позивачем було встановлено, що будинок побудував відповідач. 30 грудня 2010 року Супрунівською сільською радою Полтавського району Полтавської області прийнято рішення про передачу ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1000 га і на підставі даного рішення відділом Держкомзему у Полтавському районі видано державний акт на право власності на земельну ділянку, яка фактично накладена на межі земельної ділянки, що належить ОСОБА_1

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1, з урахуванням уточнених та збільшених позовних вимог, просив суд зобов'язати відповідача знести самочинно збудований будинок, який знаходиться на земельній ділянці на АДРЕСА_1, яка належить позивачу; визнати недійсним та скасувати рішення Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області

3-ої сесії 6-го скликання від 30 грудня 2010 року про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1000 га на АДРЕСА_2; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2, виданий ОСОБА_2, та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 15 000 грн за порушення права власності на земельну ділянку.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, треті особи: Супрунівська сільська рада Полтавського району Полтавської області, відділ Держгеокадастру у Полтавському районі Полтавської області, ОСОБА_3, про припинення права власності на земельну ділянку, визнання недійсним рішення сільської ради та свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 24 листопада 2010 року Супрунівською сільською радою Полтавського району Полтавської області прийнято рішення «Про затвердження технічної документації ізземлеустроющодо складання документів, щопосвідчуютьправо власності наземельну ділянку громадянинові ОСОБА_1 натериторії Супрунівськоїсільської ради Полтавського району Полтавської області, на АДРЕСА_1». Відповідно до вказаного рішення була затверджена технічна документація ізземлеустроюОСОБА_1, проте, технічна документація ізземлеустроющодо складання документів, щопосвідчуютьправо власності наземельну ділянку ОСОБА_1, акт визначення меж земельної ділянки внатурі на місцевості, акт прийому-передачі межових знаків назберігання, технічне завдання, кадастровий план були виготовлені у 2011 році. Затаких умов неможливо було 24 листопада 2010 року затвердити технічну документацію, яка була виготовлена значно пізніше - у2011 році. Таким чином, зазначене рішення Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 24 листопада 2010 року ухвалено зпорушеннямистатей 123, 151, 186 ЗК України, а отже неможе вважатися дійсним. Однак, напідставі рішення Супрунівськоїсільської ради Полтавського району Полтавської області від 24 листопада 2010 року, ОСОБА_1 було видано свідоцтво від 01 листопада 2013 року про право власності нанерухоме майно - земельну ділянку на АДРЕСА_2, зареєстрованеу державному реєстрі 25 жовтня 2013 року. Отже, ОСОБА_1 право власності навказану земельну ділянку набув у спосіб, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_2 просив суд припинити право власності ОСОБА_5 наземельну ділянку площею 0,15 га на АДРЕСА_1; визнати недійсним рішення 2-ої сесії 6-госкликання Супрунівськоїсільської ради Полтавського району Полтавської області від 24 листопада 2010 року тасвідоцтво про право власності нанерухоме майно

від01 листопада 2013 року; виключити з державного реєстру речових прав нанерухоме майно запис про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,15 га АДРЕСА_2

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 знести самочинно збудований будинок, який знаходиться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2, яка належить

ОСОБА_1

Визнано недійсним та скасовано рішення 3-ої сесії 6-го скликання Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області

від 30 грудня 2010 року про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн за порушення права власності на земельну ділянку.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги в частині знесення самочинно збудованого будинку, який знаходиться на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_1, визнання недійсним та скасування рішення сільської ради про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1000 га є доведеними та підлягають задоволенню. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не надано жодного документу, який би підтверджував його право на земельну ділянку та правові підстави будівництва будинку на земельній ділянці на АДРЕСА_2.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 29 березня 2017 року рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки суд дійшов їх після повного, всебічного та об'єктивного з'ясування фактичних обставин справи. Крім того, апеляційний суд встановив, що згідно з даними технічної документації на земельну ділянку ОСОБА_2 кадастровий номер на неї присвоєний з порушенням вимог чинного законодавства, а саме за відсутності погодження документації із землеустрою сільською радою та після цього прийняття рішення про надання земельної ділянки у власність, конкретне місцезнаходження земельної ділянки сільською радою не було визначено, технічна документація не містить адреси ділянки, інформації про формування земельної ділянки у формі електронного документа, відсутні відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги, тому дійшов висновку, що будівництво житлового будинку ОСОБА_2 проведено без дотримання вимог закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2019 року справу призначено до розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 надано усі наявні документи, які підтверджують його право на земельну ділянку та правові підстави будівництва будинку на земельній ділянці на АДРЕСА_1. Висновки апеляційного суду про те, що ОСОБА_2 ухиляється від проведення експертизи, яку сам і оплатив, є необґрунтованими. Крім того, апеляційний суд відмовив у проведенні повторної земельної технічної експертизи. Також, рішенням сільської ради від 26 січня 2012 року ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво житлового будинку на земельній ділянці площею 0,10 га, отже, відповідно до вимог частини першої статті 376 ЦК України побудований будинок не може вважатися самочинним будівництвом. До вказаного будинку не можуть застосовуватися норми вказаної статті, оскільки надано дозвіл на будівництво, є проект будівництва, порушень будівельних норм і правил під час будівництва не встановлено. Крім того, ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, що житловий будинок

ОСОБА_2 побудував саме на його земельній ділянці.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться на АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2005 року.

Рішенням Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 04 травня 2007 року № 126 «Про виділення земельних ділянок та передачу їх в приватну власність» громадянину ОСОБА_1 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку загальною площею

0,15 га на АДРЕСА_1, для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд.

Рішенням Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 24 листопада 2010 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 на території Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області; передано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,15 га для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд; посвідчено ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку відповідно до чинного законодавства.

Також установлено, що при зверненні ОСОБА_1 до Держземагенства у Полтавській області з питання реєстрації права власності на земельну ділянку з подальшою видачою державного акта, йому було роз'яснено, що земельна ділянка відсутня у публічній кадастровій карті України, тому йому необхідно звернутися до організації, яка виготовляє електронний документ (обмінний файл XML), у зв'язку з цим ОСОБА_1 звернувся до Приватного підприємства «Полтавська земельна компанія» (далі - ПП «Полтавська земельна компанія») з даного питання, але йому було повідомлено, що на підставі технічної документації, яка була раніше виготовлена та затверджена Супрунівською сільською радою Полтавського району не може бути виготовлений електронний документ та обмінний файл XML, тому слід виготовляти нову технічну документацію із землеустрою з відповідним електронним документом (обмінним файлом XML).

Отже, на підставі вищезазначеного ПП «Полтавська земельна компанія» виготовила нову технічну документацію. У даній технічній документації зазначено рішення Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 24 листопада 2010 року про затвердження попередньої технічної документації та передачу ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га, а також міститься акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 10 червня 2011 року, в якому ОСОБА_2 поставив свій підпис про визначення меж та розмірів земельної ділянки ОСОБА_1

01 листопада 2013 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1.

Крім того, рішенням Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 30 грудня 2010 року «Про виділення земельних ділянок та передачу їх в приватну власність» ОСОБА_2 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га у селі Мильці Полтавського району Полтавської області для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку. Однак, у вказаному рішенні сільської ради не вказана конкретна адреса земельної ділянки.

Рішенням Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 20 квітня 2011 року ОСОБА_2 повторно надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,10 га у селі Мильці Полтавського району Полтавської області для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд Полтавського району Полтавської області за рахунок земель ненаданих у власність і користування. Проте, у цьому рішенні сільської ради також не вказана конкретна адреса земельної ділянки.

Спір у справі виник з приводу порушення відповідачем права ОСОБА_1 як землевласника внаслідок будівництва житлового будинку на земельній ділянці останнього.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 13 лютого 2015 року у справі призначено судову земельно-технічну експертизу.

Висновком судової земельно-технічної експертизи від 25 травня 2015 року № 14 встановлено, що фактичний порядок користування земельною ділянкою, яка знаходиться на АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_4), яка належить ОСОБА_1, та фактичний порядок користування суміжною земельною ділянкою, яка знаходиться на АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_3), яка належить

ОСОБА_2, не відповідають правовстановлюючим документам на дані земельні ділянки. У даному випадку має місце недотримання меж та накладання на земельну ділянку, яка знаходиться на АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1, суміжної земельної ділянки на АДРЕСА_2), яка належить ОСОБА_2

Крім того, за даними матеріалами геодезичних вишукувань, проведених на АДРЕСА_1 встановлено, що на земельній ділянці площею 0,15 га на АДРЕСА_1 (власник ОСОБА_1.) розташований житловий будинок, який належить ОСОБА_2

Також, як вбачається з висновку судової експертизи, фактичний порядок користування земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_1, та фактичний порядок користування суміжною земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_2, не відповідають правовстановлюючим документам на дані земельні ділянки.

12 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про призначення повторної судової земельно-технічної експертизи. Своє клопотання обґрунтовував тим, що висновки експертизи свідчать про накладення частин обох земельних ділянок один на одну площею 0,0728 га та не містять даних, ким саме, ОСОБА_1 чи ОСОБА_2, не дотримані межі земельних ділянок при оформленні земельної документації.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 12 серпня 2016 року вказане клопотання відповідача задоволено та призначено у справі проведення повторної судової земельно-технічної експертизи.

Вказана ухвала суду першої інстанції не виконана, оскільки до суду надійшло повідомлення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М. С. Бокаріуса від 18 жовтня 2016 року про неможливість надання висновку судової земельно-технічної експертизи внаслідок невиконання протягом 45 календарних днів клопотання експерта щодо надання додаткових матеріалів.

06 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду з клопотанням про призначення повторної судової земельно-технічної експертизи. Своє клопотання обґрунтовував вищезазначеними обставинами, що викладені у клопотанні призначення повторної судової земельно-технічної експертизи від 12 серпня 2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 29 березня 2017 року в задоволенні вказаного клопотання відмовлено, оскільки ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду з тими самими питаннями щодо призначення експертизи, на які висновком судової земельно-технічної експертизи від 25 травня 2015 року № 14 вже надано відповіді.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, про відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про припинення права власності на земельну ділянку, визнання недійсним рішення сільської ради та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами його права на земельну ділянку та правові підстави будівництва на вказаній земельній ділянці.

Проте, висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення первісного позову є передчасними з огляду на наступне.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 в апеляційній та касаційній скаргах зазначав, що побудований житловий будинок на АДРЕСА_1 не може вважатися самочинним будівництвом відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням сільської ради від 26 січня 2012 року ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво житлового будинку з господарськими будівлями на земельній ділянці площею 0,10 га на АДРЕСА_2. Проте, у рішенні не вказаний номер будинку. 16 лютого 2012 року на ім'я ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, в якому зазначено, що земельна ділянка площею 0,1000 га розташована у селі Мильці Полтавського району Полтавської області, без зазначення конкретної адреси, вказано кадастровий номер земельної ділянки.

Рішенням Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 02 грудня 2012 року присвоєно адресу земельній ділянці, а саме: АДРЕСА_2

10 травня 2012 року ОСОБА_2 видано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки за вказаною адресою, а 06 листопада 2014 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_2, який зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Враховуючи висновок судів про те, що фактичний порядок користування земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_1, та фактичний порядок користування суміжною земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_2, не відповідають правовстановлюючим документам на ці земельні ділянки, та відмову суду апеляційної інстанції у задоволенні клопотання про призначення повторної судової земельно-технічної експертизи, висновок судів попередніх інстанцій про те, що спірний будинок необхідно вважати самочинним будівництвом, є передчасним.

Вирішуючи питання про наявність підстав для знесення будинку відповідача, Верховний Суд виходить із такого.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Частиною другою статті 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) (частини перша та друга статті 103 ЗК України).

Інститут земельних відносин добросусідства, є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок. Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей.

Земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (частина перша статті 158 ЗК України).

Відповідно до частин другої та третьої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Виконавчий комітет Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області у листі від 11 грудня 2015 року зазначив, що на момент надання земельної ділянки ОСОБА_2 у позивача не було зареєстроване право власності на його земельну ділянку. Орган місцевого самоврядування також зазначив, що для вирішення спірного питання щодо користування земельною ділянкою ОСОБА_2 необхідно було погодити межі земельної ділянки із суміжними землекористувачами відповідно до пункту «б» частини другої статті 198 ЗК України, але відповідач з ОСОБА_1 межу не погоджував. Для розв'язання даного питання треба було звернутися до Супрунівської сільської ради, до повноважень якої належить вирішення земельних спорів (частина перша статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Таким чином, державою забезпечений чіткий механізм, що регулює питання встановлення та погодження межових знаків, який між сторонами у справі не дотримано.

Крім того, слід звернути увагу на те, що Виконавчий комітет Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області у листі від 11 грудня 2015 року зазначив також, що виконання землевпорядних робіт при оформленні землевпорядної документації в обох випадках (ОСОБА_1 та ОСОБА_2.) допущені помилки, які стали причиною земельних спорів. Орган місцевого самоврядування також зазначив, що знесення житлового будинку за рішенням суду є крайньою мірою, при цьому власник земельної ділянки може обрати між двома способами виходу із ситуації, що склалася: 1) переоформити право власності на земельну ділянку меншого розміру чи іншої конфігурації; 2) вимагати в суді визнання за ним права на земельну ділянку у розмірах, зазначених у документах, що посвідчують право власності на землю, та відповідно до плану такої ділянки, який міститься у державному акті на право власності на земельну ділянку. Останній варіант обирається тоді, коли право на ділянку оспорюватиметься власником (користувачем) суміжної земельної ділянки або органом місцевого самоврядування. Отже, сільська рада у своєму листі запропонувала шляхи мирного врегулювання спору між сторонами без застосування крайньої міри - знесення житлового будинку.

Разом з тим, судами ухвалено рішення про знесення житлового будинку без будь-яких вмотивованих обґрунтувань такого висновку.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У рішенні у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик їх помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Також зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

З наявних матеріалів справи вбачається, що сільська рада визнала помилку державних органів, зокрема і свою, при оформленні землевпорядних документів.

Разом з тим, суди задовольнили позовну вимогу про знесення житлового будинку відповідача, що є крайньою мірою, та не врахували, що її застосування можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, а також не врахували ступінь вини учасників справи у накладенні спірних земельних ділянок.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» у питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

У рішенні в справі «Федоренко проти України» Європейський суд з прав людини від 01 червня 2006 року зазначив про необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини, а також пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

При цьому у рішенні Європейський суд з прав людини від 16 лютого

2017 року в справі «Кривенький проти України» наголошено, що позбавлення особи права на земельну ділянку без будь-якої компенсації є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод.

За загальними вимогами процесуального права визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Отже, суди не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановили достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи те, що обставини у справі не встановлені судами в повному обсязі, тому судові рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог також не відповідають вимогам закону, заявлені у справі позовні вимоги за зустрічним та первісним позовом є взаємопов'язаними та їх одночасний розгляд забезпечить ефективний захист порушених прав учасників справи.

Таким чином, при новому розгляді справи судам необхідно перевірити, чи є втручання у право власності ОСОБА_2законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес (легітимну мету); чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям, а також перевірити ступінь вини відповідача у порушенні норм земельного права. Крім того, судам необхідно врахувати те, що за наявності законних підстав для втручання у право особи на майно, позбавлення її права на майно без будь-якої компенсації є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частиною третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, судові рішення не відповідають вимогам закону в повному обсязі, тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 29 березня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В. В.Пророк

В. М.Сімоненко

І. М.Фаловська