КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 756/8954/18 Головуючий у суді першої інстанції: Луценко О.М.

Апеляційного провадження: 22-ц/824/15301/2019 Головуючий: Гаращенко Д.Р.

11 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Левенця Б. Б.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» ( далі - ПАТ «Рівнеазот») про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати.

Просив стягнути з ПАТ «Рівнеазот» на його користь 100 264, 01 грн.- заборгованості по заробітній платі; 47 9183, 04, грн. - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; 12 428, 51, грн. - компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків виплати, а всього: 591 875, 56 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що позивач працював на посаді директора департаменту з управління ризиками ПАТ «Рівнеазот», яке в подальшому змінило назву на ПрАТ «Рівнеазот».

03 квітня 2018 року ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю на підставі ст. 38 КЗпП України.

Проте, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач не здійснив виплату всіх сум, належних позивачу при звільнені.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , 10 жовтня 2019 року, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 частини суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 47 000, 00 грн.; ухвалити в цій частині нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, з врахуванням приписів п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - по день винесення рішення; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначив, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідач не визнає заборгованість по заробітній платі яка утворилась перед позивачем, за період лютий-червень 2017 року, оскільки заборгованість було визнано, про що свідчать довідки ПрАТ «Рівнеазот» про суми належні до виплати ОСОБА_1 № 436 від 04.04.2019 року та № 1498 від 03.05.2018 року.

Судом першої інстанції не було враховано, що між сторонами відсутній спір щодо розміру сум, належних при звільненні, але існує спір щодо виплати цих сум, внаслідок чого суд помилково застосував положення ст. 117 КЗпП щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за умови наявності спору про розмір належних сум до виплати.

Апелянт зазначив, що суд першої інстанції неправомірно застосував принцип співмірності для зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні і не врахував, що під час звільнення та після звільнення між сторонами відсутній спір щодо розміру сум, належних до виплат; відсутність вини відповідача у затримці розрахунку не доведена та судом не визнана; позовні вимоги щодо стягнення сум задоволені судом у повному обсязі; позивач звільнився у зв`язку з порушенням власником вимог законодавства про працю та умов колективного договору в частині строків виплати заробітної плати; за час розгляду справи, відповідач не вчинив жодної дії стосовно виплати сум; справа розглядалась судом протягом 14 місяці, але за цей час судом призначено лише чотири засідання.

В судове засідання сторони не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач був прийнятий на роботу на посаду директора департаменту управління ризиками ПАТ «Рівнеазот», яке в подальшому змінило назву на ПрАТ «Рівнеазот».

03.04.2019 року позивач був звільнений із зазначеної посади за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю на підставі ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 636-вк від 03.04.2018 року (а.с. 9).

Згідно із довідкою ПрАТ «Рівнеазот» 04.04.2019 року за № 436, позивачу належить до виплати 100 264 грн. 01 коп. заробітної плати за лютий-червень 2017 року (а.с. 74).

Задовольняючи позов частково суд першої прийшов до вірного висновку про те, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 Кодексу, тому з відповідача має бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку належних до сплати сум по день постановлення рішення.

Однак зазначив, що заборгованість по заробітній платі ПрАТ «Рівнеазот» перед позивачем утворилась за лютий-червень 2017 року.

Позивач був звільнений з роботи 03.04.2018 року, тобто після виникнення заборгованості сторони перебували у трудових відносинах вісім місяців на протязі яких позивач не порушував вимоги до роботодавця про виплату заборгованості.

З позовом про її стягнення звернувся до суду у липні 2018 року, тобто через три місяці після звільнення.

Зазначив, що із змісту відзиву ПрАТ «Рівнеазот» вбачається, що підприємство не визнає указану заборгованість з посиланням на виробничі обставини, а саме відсутність сировини для виробництва в указаний період, припинення з 10.04.2017 року на підставі наказу № 293 виробничої діяльності структурних підрозділів та оголошення вимушеного простою з нарахування працівникам двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Суд першої інстанції зазначив, що указані обставини свідчать про наявність спору між сторонами на день звільнення позивача з роботи, щодо належних йому виплат, що дає право суду визначити розмір відшкодування позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням принципу співмірності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно зі ст.ст. 47, 115, 116 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

За змістом ст. 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідач в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство не провело остаточний розрахунок з позивачем за виконану ним роботу, чим порушено його трудові права.

Посилання суду першої інстанції про те, що позивач не порушував питання про виплату заробітної плати та спору між сторонами щодо належних позивачу виплат не відповідає дійсності.

Колегія суддів встановила, що підставою для звільнення позивача було порушення норм трудового законодавства та умов колективного договору в частині строків виплати заробітної плати.

Також висновки суду першої інстанції щодо наявності спору між сторонами відносно розміру сум спростовується витребуваною судом на підставі ухвали суду від 14 березня 2019 року довідкою про заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі за № 436 від 04.04.2019 ( а.с. 76)

Оскільки наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення відсутня колегія суддів вважає, що вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України підлягають задоволенню на час ухвалення судом рішення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З урахуванням вимого ст. 376 ЦПК України колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції належить змінити в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, збільшивши суму стягнення з 47 000 (Сорока семт тисяч) гривень до 187 839 (ста вісімдесяти семи тисяч вісімсот тридцять дев`ять) гривень 75 копійок по день ухвалення рішення апеляційним судом з послідуючим утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26.09.2019 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені змінити збільшивши суму стягнення з 47 000 (Сорока семи тисяч) гривень до 187 839 (Сто вісімдесяти семи тисяч вісімсот тридцять дев`ять) гривень 75 копійок з послідуючим утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

Б. Б. Левенець