Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 761/3325/17-ц

провадження № 61-40222св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, у складі судді Піхур О. В., від 25 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б., від 07 червня 2018 року.

Короткий зміст позовної заяви

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 , після смерті якого залишилося спадкове майно. Вказувала, що вона та дочки померлого від першого шлюбу звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Зазначала, що приватним нотаріусом Кондрою Л. В. було видано їй та відповідачам свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Вказувала, що відповідачі звернулися до Шевченківського районного суду міста Києва з позовною заявою про визнання за кожною з них права власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_3 , мотивуючи свій позов тим, що ця квартира була придбана нею та їхнім батьком за час спільного проживання. Посилалася на те, що 22 березня 1996 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб, однак після цього ОСОБА_4 не захотів залишати своє місце роботи, а також своїх дочок, у зв`язку з цим продовжив проживати та працювати у м. Малині Житомирської області, а вона проживала у м. Василькові Київської області та працювала у м. Києві. Вказувала, що з 1997 року між нею та ОСОБА_4 припинилися фактичні шлюбні відносини, оскільки вони проживали окремо, мали різний бюджет, спільне господарство не вели. Вважає, що квартира АДРЕСА_3 була придбана нею за особисті кошти в період роздільного проживання з ОСОБА_4 , а тому відповідачі не мають права на неї.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд встановити факт роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу між нею та ОСОБА_4 у період з 01 січня 1997 року по 21 вересня 2007 року; визнати квартиру АДРЕСА_3 її особистою приватною власністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 січня

2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Взявши до уваги обставини, встановлені рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року

у справі № 761/19095/16-ц, показання свідків, враховуючи те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту її роздільного проживання з ОСОБА_4 у спірний період та придбання спірної квартири за особисті кошти під час перебування у шлюбі із ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2018 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 січня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач не довела факт припинення шлюбних відносини з ОСОБА_4 з 01 січня 1997 року по 21 вересня

2007 року та придбання спірної квартири за особисті кошти. Проживання подружжя у різних містах у зв`язку з їх роботою не може безумовно свідчити про припинення фактичних шлюбних відносин. Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги про те, що суддя Піхур О. В. не мала права розглядати цю справу, оскільки вона ухвалювала рішення

від 30 листопада 2016 року у справі № 761/19095/16-ц при розгляді спору між тими ж сторонами та нею була висловлена певна думка, на яку вона посилалася при обґрунтуванні цього рішення, зазначивши при цьому, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді в інших справах не може бути підставою для відводу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції,посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що при розгляді справи

№ 761/19095/16-ц суддею Піхур О. В. вже була сформована певна думка щодо спірних правовідносин, а також про правовий статус спірного майна та порядок його набуття, тому розгляд справи проводився незаконним складом суду. Судами фактично не були належним чином досліджені показання свідків та їм не була надана відповідна правова оцінка. Крім того, до спірних правовідносин суди не застосували положення КпШС України, який був чинним на момент придбання спірної квартири.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

18 вересня 2018 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 березня 1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено шлюб.

30 листопада 1999 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (продавці) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 .

З довідки ВАТ «Малинська паперова фабрика» від 21 вересня

2007 року слідує, що ОСОБА_4 працював у ВАТ «Малинська паперова фабрика» з 05 липня 1972 року по 21 вересня 2007 року начальником НДЛ Центру розвитку та досліджень (т.1, а.с. 20-21).

Згідно довідки Посольства Федеративної Республіки Німеччина

від 06 грудня 2016 року ОСОБА_1 працювала у Посольстві з 01 червня 1995 року на посаді фахівця консульсько-правового відділу та 10 грудня 2012 року була звільнена за взаємною угодою сторін про припинення трудових відносин від 29 листопада 2012 року (т.1, а.с. 23).

Відповідно до довідки ТОВ «Малин Енергоінвест» від 06 вересня

2016 року № 8383 року ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , з 20 листопада 1987 року по 09 грудня 1999 року та дійсно проживав без реєстрації за вищевказаною адресою з 09 грудня 1999 року по 21 вересня 2007 року (т.1, а.с. 24).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на спадкове майно, зокрема на: квартиру АДРЕСА_1 , 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 .

Спадкоємцями померлого ОСОБА_4 за законом є його дочки - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_1 , які звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондри Л. В. із заявами про прийняття спадщини.

12 березня 2016 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 отримали свідоцтва про право на спадщину по 1/3 частині квартири

АДРЕСА_1 .

25 березня 2016 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 отримали свідоцтва про право на спадщину по 1/6 частині квартири АДРЕСА_3

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондри Л. В. від 25 березня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_3 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, які засвідчують право власності спадкодавця ОСОБА_4

У травні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просили визнати за кожною із них право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року у справі № 761/19095/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 березня 2017 року, визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_7 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності за кожною по

1/6 частині квартири АДРЕСА_3 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2017 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 відхилено, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 березня 2017 року залишено без змін.

Під час розгляду справи № 761/19095/16-ц встановлено, що квартира АДРЕСА_3 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції представником

ОСОБА_1 - ОСОБА_8 заявлено відвід судді Піхур О. В., який обґрунтовано тим, що суддя Піхур О. В. розглядала справу № 761/19095/16-ц за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спірну квартиру у порядку спадкування за законом. Заявник вважав, що у судді Піхур О. В. вже була сформована певна думка щодо спірних правовідносин, тому у позивача наявні обґрунтовані сумніви в об`єктивності та неупередженості судді (т.1, а.с. 62-63).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2017 року у задоволенні клопотання представника позивача про відвід судді відмовлено.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції виходив із того, що підстави для відводу судді Піхур О. В. є надуманими, а незгода сторони з процесуальними рішеннями судді в інших справах не може бути підставою для відводу.

За правилом пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості та об`єктивності судді.

Як зазначає у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості. Відповідно, будь-який суддя, стосовно якого є законні підстави побоюватися відсутності неупередженості, підлягає відводу.

Наявність безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвизначається за допомогою суб`єктивного критерію, тобто оцінювання особистого переконання конкретного судді у конкретній справі, а також за допомогою об`єктивного критерію, тобто з`ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого законного сумніву з цього приводу.

Щодо суб`єктивного критерію, то відсутні підстави стверджувати, що суддя Шевченківського районного суду міста Києва Піхур О. В. виявляла особисту упередженість при розгляді справи. Презумпція особистої неупередженості судді діє допоки не з`являться докази на користь протилежного.

Згідно з об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи можуть існувати побоювання учасників справи при розгляді справи щодо відсутності безсторонності у певного судді, що об`єктивно виправдані.

Той факт, що суддя Шевченківського районного суду міста Києва Піхур О. В. розглядала справу № 761/19095/16-ц за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (які є відповідачами у справі, яка переглядається) до ОСОБА_1 (яка є позивачем у справі, яка переглядається), в результаті розгляду якої ухвалено рішення про задоволення позовних вимог, не є обґрунтованою та достатньою підставою для висновку про те, що суддя Піхур О. В. втратила неупередженість чи об`єктивність під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру.

Спір між сторонами з приводу прав на квартиру фактично був вирішений у справі № 761/19095/16-ц. Отже при розгляді цієї справи суди використали обставини, встановлені у вказаній справі (стаття 81 ЦПК України).

У відповідності до статті 22 Кодекс про шлюб і сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач не довела факт припинення шлюбних відносини з ОСОБА_4 з 01 січня 1997 року по 21 вересня 2007 року та придбання у 1999 році спірної квартири за особисті кошти. Проживання подружжя у різних містах у зв`язку з їх роботою не може безумовно свідчити про припинення фактичних шлюбних відносин в період придбання спірної квартири, яка згідно обставин, встановлених судами у справі

№ 761/19095/16-ц, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович