ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» лютого 2019 року

м. Харків

справа № 639/3549/16-ц

провадження № 22-ц/818/625/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

учасників справи:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Діметрел» про визнання договору купівлі-продажу недійсним за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 грудня 2016 року, ухвалене суддею Єрмоленко В.Б.,-

ВСТАНОВИВ:

25 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Діметрел» про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В обґрунтування позову зазначила, що з липня 2012 року по листопад 2015 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3

Під час шлюбу подружжям було придбано автомобіль «Skoda Fabia Elegance», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який є спільною сумісною власністю подружжя (далі - автомобіль).

В вересні 2015 року ОСОБА_3, без надання згоди ОСОБА_1, здійснено відчуження даного автомобілю на користь ОСОБА_4 за довідкою-рахунком від 08 вересня 2015 року, посвідченим товариством з обмеженою відповідальністю «Діметрел» (далі - ТОВ «Діметрел»).

Даними діями ОСОБА_3 порушено належне їй право власності на частину у спільному майні подружжя, зважаючи на що просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобілю, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оформлений довідкою-рахунком від 08 вересня 2015 року.

ОСОБА_3 було подано заперечення на позов, в якому зазначив, що чинне на час здійснення правочину законодавство не містило вимоги про нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію договору купівлі-продажу автомобілю, не встановлювало недійсність правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя. Крім того, ОСОБА_1 не зверталася в судовому порядку з позовом про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, необґрунтованість оскаржуваного рішення. Висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому факту, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та вона не надавала згоди на його продаж.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 грудня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобілю, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оформлений довідкою-рахунком від 08 вересня 2015 року.

Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_3 подано касаційну скаргу, в якій просить рішення апеляційного суду Харківської області скасувати, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постановою Верховного суду від 07 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2017 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В суді апеляційної інстанції 24 січня 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. ОСОБА_3 надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Проти задоволення апеляційної скарги заперечував (а.с. 210,211).

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 та 5 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не заперечується сторонами, що з 28 липня 2012 року по 18 липня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі (а.с. 9, 10).

В період шлюбу ними було придбано автомобіль «Skoda Fabia Elegance», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузову НОМЕР_2, який 24 квітня 2013 року був зареєстрований на ім'я ОСОБА_3 (а.с. 11).

08 вересня 2015 року ОСОБА_7 продав автомобіль ОСОБА_4

Згідно довідки-рахунку від 08 вересня 2015 року продаж автомобілю було здійснено за 15000,00 грн. (а.с. 12).

На підставі зазначеної довідки Державтоінспекцією було проведено державну реєстрацію зазначеного транспортного засобу на ім'я ОСОБА_4

Згідно звіту про оцінку вартості транспортного засобу від 18 січня 2016 року ринкова вартість автомобілю «Skoda Fabia Elegance», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, становить 189 550,00 грн.

Правовою підставою недійсності договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оформленого довідкою-рахунком від 08 вересня 2015 року, ОСОБА_1 вказує на відсутність її згоди на таке відчуження спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За ст. 65 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Під час розгляду справи як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, позивачем не було надано належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_4 знав про те, що ОСОБА_3 відчужує спірний автомобіль без отримання на то згоди дружини, та діяв при укладенні договору купівлі-продажу недобросовісно.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач вправі захистити порушені права шляхом стягнення з відповідача вартості Ѕ частини спірного автомобілю.

Таким правом ОСОБА_1 скористалась шляхом пред'явлення позовних вимог про стягнення компенсації вартості Ѕ частини спірного автомобілю.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують.

Правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 грудня 2016 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову складено «08» лютого 2019 року.

Головуючий суддя: Судді:А.І. Колтунова С.С.Кругова Н.П.Пилипчук