Постанова

Іменем України

20 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 333/7227/15-ц

провадження № 61-25905св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гермашов Георгій Миколайович, служба у справах дітей районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2017 року у складі судді Наумової І. Й. та постанову Апеляційний суд Запорізької області від 22 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В., Гончар М. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 як опікун недієздатного

ОСОБА_2 і законний представник малолітнього ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гермашов Г. М., служба у справах дітей районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про визнання недійсним та скасування договору дарування будинку.

Позовна заява мотивована тим, що 24 квітня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір дарування житлового будинку

АДРЕСА_1 . Посилаючись на те, що правочин укладено з порушенням норм матеріального права, оскільки ОСОБА_2 як співвласник будинку своєї згоди на його відчуження не надавав, а також на те, що будинок є єдиним постійним місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 , проте органи опіки і піклування також не надавали згоди на його дарування, ОСОБА_1 просила суд на підставі статей 203, 215, 229, 230 ЦК України задовольнити позов про визнання недійсним та скасування договору дарування будинку.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня

2016 року, залишеним без зміни ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2016 року і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада

2016 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

20 липня 2017 року ОСОБА_1 в порядку пункту 1 частини першої статті 361 ЦПК України2004 року звернулася до суду із заявою про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, якими, на думку заявниці, є пред`явлення ОСОБА_5 позову про виселення їх з малолітньою дитиною із спірного житлового будинку, що є новим доказом невідповідності договору дарування вимогам закону, як такого, що зменшує існуючі права малолітнього ОСОБА_3 на користування спірним будинком.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня

2017 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відсутні передбачені статтею 361 ЦПК України2004 року підстави для скасування судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційний суд Запорізької області від 22 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що обставини, на які посилається заявник для перегляду рішення суду першої інстанції, не є нововиявленими, оскільки вони виникли після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення. Тому суд першої інстанції, проаналізувавши фактичні обставини, прийнявши до уваги положення статті 361 ЦПК України, дійшов правильного висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні заяви про перегляд рішення суду в цій справі у зв`язку з нововиявленими обставинами. Ухвала відповідає наявним у справі документам, узгоджується з нормами процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачала. При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що посилання заявниці на те, що спірний будинок є єдиним місцем проживання малолітнього і пред`явлення позову про його виселення порушує його майнові права, не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали і перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, а вказані обставини можуть бути враховані судом при вирішенні позову про усунення перешкод новому власнику у користуванні житловим будинком.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та розглянути питання по суті.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не були враховані зазначені нею обставини про те, що спірний будинок є єдиним місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 і пред`явлення позову про його виселення порушує його майнові права. Наявність обставин неврахування інтересів дитини при укладенні спірного договору та порушення прав малолітнього їй було відомо, але у якій формі вказане порушення буде виражене, їй стало відомо після отримання позовної заяви ОСОБА_5 про усунення перешкод шляхом виселення її та її малолітнього сина зі спірного житла, тому вважала зазначену обставину нововиявленою, як підставу для задоволення її заяви та перегляд указаних судових рішень.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2018 року було відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано із районного суду указану цивільну справу.

У вересні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

За договором дарування ОСОБА_5 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому з листопада 2013 року зареєстрований малолітній син заявниці ОСОБА_3 .

У липні 2017 року ОСОБА_5 , як власник спірного будинку, звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю і просила визнати ОСОБА_1 і її сина ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житлом, а також усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом їх виселення зі спірного будинку.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом пунктів 1-4 частини другої статті 361 ЦПК України2004 року підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв`язку з нововиявленими обставинами є: істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звернулася із заявою, на час розгляду справи; встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду; встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконано.

У пункті 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування судами цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» зазначено, що нововиявлені обставини це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга статті 361 ЦПК України). Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обв`язки осіб, які беруть участь у справі. Для визначених пунктами 3, 4 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року нововиявлених обставин необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу від 30 березня

2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги (зокрема, погіршення майнового стану відповідача після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів). Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

З урахування зазначеного, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що обставини, на які посилається заявник для перегляду рішення суду, не є нововиявленими, оскільки вони виникли після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення. При цьому, проаналізувавши фактичні обставини, прийнявши до уваги положення статті 361 ЦПК України

2004 року, суди дійшли правильного висновку про відмову

ОСОБА_1 у перегляді рішення суду в цій справі у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Посилання касаційної скарги про те, що спірний будинок є єдиним місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 і пред`явлення позову про його виселення порушує його майнові права, а про наявність указаних обставин заявниці стало відомо після отримання позовної заяви

ОСОБА_5 про усунення перешкод шляхом виселення її та її малолітнього сина зі спірного житла, були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанції, яким надана належна правова оцінка й не спростовують висновків судів, що зазначені обставини не є нововиявленими у цій справі і не є підставою для перегляду указаних судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Інші доводи касаційної скарги висновки суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович