ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/41/19 Справа № 204/1611/17 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Керімової-Бандюкової Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_2, Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом; за позовом третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету спору ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_1, Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання перебування на утриманні,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_3 треті особи ОСОБА_2, Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

В обґрунтування позовних вимог, які 15 червня 2017 року уточнив, ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла його бабуся ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер його дідусь - ОСОБА_5, який мешкав за адресою: АДРЕСА_1, спадкоємцем якого він є за законом, оскільки ще за життя дідуся - ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер його батько - ОСОБА_6 Зазначав, що державним нотаріусом, всупереч вимогам ст. 509 ЦК УССР та п. 109-110, 115. п. 5 п. 128 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України за № 18/5 від 14 червня 1994 року, було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 листопада 2003 року за ОСОБА_5, без особистого волевиявлення останнього. ОСОБА_2, яка є третьою особою у справі, на момент смерті бабусі ОСОБА_4 була неповнолітньою особою та перебувала під її опікою, а тому ОСОБА_3 потрібен був дозвіл Органу опіки та піклування на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. ОСОБА_4 за життя такого дозволу також не надавала. На час смерті його бабусі ОСОБА_4 йому було 7 років, а на час отримання ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за його дідуся - 10 років. Він мав таке ж саме право, як і ОСОБА_3 на успадкування майна бабусі. Вважає, що видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом порушує його права, а тому просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 листопада 2003 року, виданого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим №3-2771 на підставі заяви ОСОБА_3 на ім"я ОСОБА_5 щодо спадкування майна його жінки ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (т.1 а.с. 57-61).

24 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про поновлення строку на подання позовної заяви, посилаючись на поважність причин його пропуску (т.1 а.с. 183-184).

У січні 2017 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову, ОСОБА_2, звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання перебування на утриманні.

В обґрунтування своїх позовних вимог, які уточнювала в ході судового розгляду справи, ОСОБА_2 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла її бабуся ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер її дідусь - ОСОБА_5, спадкоємцем якого вона є за законом, оскільки за його життя, ІНФОРМАЦІЯ_4 року, померла її мати - ОСОБА_2 Відповідно до законодавства, яке діяло на момент подання заяви та отримання свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_5 повинен був особисто скласти та подати заяву про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, проте сам ОСОБА_5 заяву про надання йому свідоцтва про право на спадщину нотаріусу не подавав. Свідоцтво про право на спадщину на ім'я ОСОБА_5 було видане за заявою ОСОБА_3 без особистого волевиявлення на це ОСОБА_5 Крім того, вона, на момент смерті своєї бабусі - ОСОБА_4 була неповнолітньою особою та перебувала під її опікою, а тому для видачі потрібен був дозвіл Органу опіки та піклування на отримання оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, яке отримала ОСОБА_3 за її дідуся ОСОБА_5 Однак, ОСОБА_4 такого дозволу від органу опіки та піклування не видавалося. Оскільки як її мати померла раніше ніж бабуся, то остання взяла її на своє утримання і оформила опікунство над нею. Звернувшись до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про спадкування майна її бабусі - ОСОБА_4, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вона не підтвердила факту реєстрації за місцем проживання бабусі на день її смерті. Тому просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 листопада 2003 року, виданого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-2771 на підставі заяви ОСОБА_3 за ОСОБА_5, щодо спадкування майна його жінки - ОСОБА_4 та встановити, що вона перебувала на утриманні та проживала разом з її бабусею ОСОБА_4 з ІНФОРМАЦІЯ_4 року, часу смерті її матері ОСОБА_2, по ІНФОРМАЦІЯ_2 року - часу смерті бабусі ОСОБА_4

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2017 року позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 (т.1 а.с.63, 64).

24 січня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про визнання поважними причини пропуску строків позовної давності на звернення до суду із позовною заявою та поновлення цих строків (т.1. а.с.180).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні позову третьої особи ОСОБА_2 відмовлено (т.1 а.с.214-224).

З таким рішенням не погодилася ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з'ясування, порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити її позовні вимоги та встановити, що вона проживала разом зі своєю бабусею - ОСОБА_4, з ІНФОРМАЦІЯ_4 року - час смерті її матері ОСОБА_2, по ІНФОРМАЦІЯ_2 року - час смерті її бабусі - ОСОБА_4 (т.2 а.с.1-7, 75-81).

ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2018 року, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі (т.2 а.с.11-17).

Відповідач ОСОБА_3 подала відзиви на апеляційній скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в яких просила залишити скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом правильно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на законі (т.2 а.с.101-105, 107-110).

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положенням ч.2 ст. 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 слід залишити без задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 року, а його батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т.1 а.с. 5, 162).

Батько позивача - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (т.1 а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер батько позивача - ОСОБА_6 (т.1 а.с.163).

Після смерті ОСОБА_6 спадкова справа не заводилася, що підтверджується листом Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори за № 3049/02-14 від 30 грудня 2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_4, яка є бабусею позивача ОСОБА_1 та позивача ОСОБА_2 (т.1 а.с.164).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно і була заведена спадкова справа № 887/2003 (т.1 а.с.140-186).

Згідно п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання чинності. Правила книги шостої Цивільного Кодексу України застосовуються також до спадщини,яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим кодексом.

В п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 роз"яснено, відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

З огляду на вказані положення до спірних цивільних правовідносин у сфері спадкування підлягають застосуванню норми ЦК УРСР (в редакції 1963 року), оскільки предметом оскарження є свідоцтво про право на спадщину, видане після смерті спадкодавця ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Згідно ст. 524 ЦК УРСР, спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР ).

Статтею 527 ЦК УРСР, визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

Подібні положення передбачені чинним на теперішній час ЦК України (стаття 1261).

Згідно з положеннями ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963 року, для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ст. 561 ЦК УРСР та п.112 Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (549 ЦК УРСР ).

Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (далі по тексту - Інструкція), яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього (пункт 113 Інструкції).

Після смерті ОСОБА_4 у встановлений законом строк до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяв про прийняття спадщини ніхто не подавав.

Судом першої інстанції встановлено, та вбачається з матеріалів справи за життя подружжю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 1999 року, виданого Бюро приватизації ВАТ «Дніпропетровський машинобудівний завод» згідно з розпорядженням від 28 січня 1999 року за № 3343, на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2.

Згідно довідки про склад сім'ї від 15 жовтня 2002 року № 635, виданої ОСОБА_5, з ним проживала та була зареєстрована з 28 червня 1974 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року його дружина ОСОБА_4, а з ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 проживає один (т.1 а.с.143).

Таким чином, ОСОБА_5 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки після смерті дружини - ОСОБА_4 постійно проживав у квартирі разом із спадкодавцем на момент її смерті, а отже є таким, що прийняв спадщину на підставі ст. 549 ЦК УРСР.

13 листопада 2003 року ОСОБА_3, яка діяла за дорученням, посвідченим Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 19 липня 2002 року за реєстровим № 2-1203 від імені ОСОБА_8 звернулася із заявою про видачу на ім'я ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за законом, та 13 листопада 2003 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцем майна ОСОБА_4 є її чоловік ОСОБА_5 (т.1 а.с.145, 147).

Згідно листа КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 10 квітня 2013 року за № 3218, станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності за адресою: АДРЕСА_3 в м. Дніпропетровську за ОСОБА_5 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 1999 року, виданого бюро приватизації ВАТ «Дніпропетровський машинобудівний завод», згідно розпорядження за № 3343 та 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13 листопада 2003 року, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за № 3-2771 (т.1 а.с.137).

За життя, 19 липня 2002 року, ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 за реєстровим № 2-1202, в якому заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося ОСОБА_3 (т.1 а.с.85).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 помер (т.1 а.с.124, 125).

Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_4.

19 березня 2010 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори була заведена спадкова справа № 191/2010, згідно якої із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася ОСОБА_3 25 травня 2010 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернувся ОСОБА_1 (т.1 а.с.122-139).

29 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом та видачі свідоцтва про право на спадщину на частину квартири АДРЕСА_2, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 (т.1 а.с.161).

Постановою про відмову у вчинення нотаріальної дії від 29 серпня 2016 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_2, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4, у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини (т.1 а.с.150-151).

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, кожний окремо, посилалися на те, що померла ОСОБА_4 є їхньою бабусею, а померлий ОСОБА_5 є їхнім дідом. Всупереч вимог ст. 509 ЦК УССР та п. 109-110, 115. п. 5 п. 128 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України за № 18/5 від 14 червня 1994 року, яка діяла на момент подання заяви про отримання свідоцтва про право на спадщину державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 листопада 2003 року за ОСОБА_5 Сам ОСОБА_5 заяву про надання йому свідоцтва про право на спадщину нотаріусу не подавав, тобто свідоцтво про право на спадщину на ім'я ОСОБА_5 було видано за заявою ОСОБА_3 без особистого волевиявлення на це самого ОСОБА_5

Як на підставу визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також у своїх позовах посилалися на ст. 48 ЦК Української СРСР (в редакції 1963 року) та на ч. 3, 4 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України (в редакції 2003 року).

Оскільки спадщина відкрилася у 2000 році та свідоцтво про прийняття спадщини за законом було видано ОСОБА_5 13 листопада 2003 року, тобто під час дії положень ЦК УРСР у редакції 1963 року, то до виниклих правовідносин сторін повинні застосовуватися положення ЦК УРСР у редакції 1963 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК Української СРСР (в редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Згідно ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення.

Як для фактичного так і для юридичного прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Пунктом 10 Інструкції передбачено, що при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. У випадках, коли за громадянина, який внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може підписати угоду, заяву або інший документ, підписується інший громадянин; нотаріус встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього.

Згідно п. 21 Інструкції, документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, приєднуються до примірника угоди, свідоцтва про право на спадщину та ін., що залишається у справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса.

Згідно п. 4 ст. 109 Інструкції, особиста явка спадкоємця за одержанням свідоцтва не обов'язкова.

Також, пунктом 4 ст. 112 Інструкції передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, 13 листопада 2003 року, тобто після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, ОСОБА_3, яка діяла за дорученням, посвідченим в Третій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі 19 липня 2002 року за реєстровим № 2-1203 від імені ОСОБА_8 звернулася із заявою про видачу на ім'я ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за законом. Копія даної довіреності зберігається в матеріалах спадкової справи.

Позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що доручення за яким діяла ОСОБА_3 від імені ОСОБА_5 визнано судом недійсним.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 за життя не мав наміру успадкувати майно після смерті його дружини ОСОБА_4, а ОСОБА_3 діяла від імені ОСОБА_5 всупереч волі останнього, суду також не надано.

Таким чином, позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами факт того, що було відсутнє волевиявлення самого ОСОБА_5 на отримання свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його дружини, а також той факт, що нотаріусом в протиріч діючого на вказаний період часу законодавства було видано ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, державний нотаріус діяв відповідно до норм Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України за № 18/5 від 14 червня 1994 року.

ОСОБА_2 обґрунтовуючи свої позовні вимоги вказала, що вона була неповнолітньою особою та перебувала під опікою та на утриманні ОСОБА_4 і має право на обов'язкову частку спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видано без відповідного дозволу органу опіки і піклування, що є порушенням норм даної Інструкції, тобто є всі підстави для визнання судом недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 листопада 2003 року.

Дані твердження обґрунтовано не були прийняті судом першої інстанції до уваги з огляду на наступне.

Статтею 535 ЦК УРСР передбачено, що право на обов'язкову частку в спадщині мають неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка).

В п.п. «в» п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.01.1992 року № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» роз"яснено, що спадкоємець, який претендує на обов'язкову частку у спадщині повинен подати заяву про прийняття спадщини. Фактичне прийняття обов'язкової частки у спадщині законодавством не передбачено.

Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 18 червня 1994 року за №18/5 (що діяла на час відкриття спадщини), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 УРСР).

Згідно п. 5-7 ст. 114 Інструкції, якщо про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом просить особа, яка вважає себе утриманцем спадкодавця, державний нотаріус повинен упевнитись, що вона перебувала на утриманні спадкодавця не менше одного року перед його смертю, а також, що ця особа була непрацездатною на день відкриття спадщини. На доказ факту перебування на утриманні можуть бути подані такі документи: довідка виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи місцевої держадміністрації, житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу або з місця роботи спадкодавця про наявність у нього утриманців; довідка органу соціального захисту населення про призначення пенсії в зв'язку із втратою годувальника; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту перебування на утриманні. Ці документи повинні містити дані про час і період, коли особа перебувала на утриманні спадкодавця. Непрацездатність утриманця, пов'язана з віком, перевіряється за паспортом, свідоцтвом про народження; непрацездатність, пов'язана зі станом здоров'я, - за пенсійною книжкою або довідкою, виданою відповідним органом медико-соціальної експертизи.

Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Що ж стосується осіб, які досягли 14 років, то вони мають право подати заяву про прийняття спадщини самостійно та без згоди своїх батьків або піклувальника.

ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 року та на момент смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 виповнилося 16 років, тобто вона могла самостійно у передбачений законом строк звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Між тим, у передбачений законом строк ОСОБА_2 до нотаріальної контори із заявою не звернулася.

Пленум Верховного Суду України у пункті 19 Постанови Про судову практику у справах про спадкування від 30 травня 2008 року №7 роз'яснив, що перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Згідно постанови про відмову у вчинення нотаріальних дій від 28 грудня 2016 року, виданої державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_2, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4, у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини, а також згідно наданої довідки № 33716 виданої Єдиним абонентським відділом № 2 КП «Міські комунальні платежі» м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року про реєстрацію місця проживання/перебування особи, ОСОБА_2 на день смерті не була зареєстрована з ОСОБА_4, тобто факт прийняття нею спадщини спільним проживанням та реєстрацією не підтверджується (т.1 а.с.152).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 у вересні 2016 року звернувся до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2017 року у задоволенні позову було відмовлено (т.1 а.с.80-82).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року дане рішення залишено без змін (т.1 а.с.101-105).

Частиною1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 305/3 від 20 травня 1998 року ОСОБА_4 за життя було про призначено опікуном неповнолітньої ОСОБА_2 Вказане рішення за життя ОСОБА_4 було чинним, опікунських прав ОСОБА_4 не позбавлялася (т.1 а.с.118, 119).

Розглядаючи по суті позовні вимоги ОСОБА_2 про встановлення перебування її на утриманні ОСОБА_4, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що факт перебування ОСОБА_2 на утриманні бабусі - опікуна ОСОБА_4 ніким не оспорюється, встановлений законом, а тому, в силу ст. 15 ЦК України, дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Зазначений висновок суду відповідає обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального та процесуального права, які правильно встановлені судом першої інстанції.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо безпідставної відмови у задоволенні її позовних вимог про встановлення перебування на утриманні ОСОБА_4

За таких обставин, враховуючи вищевикладене суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Доводи апеляційних скарг щодо поважності пропуску строку на подання позовних заяв не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судом було відмовлено з підстав їх необґрунтованості, що виключає необхідність застосування позовної давності.

Доводи апеляційних скарг про порушення судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду обставинам справи є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Приведені в апеляційних скаргах інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційних скаргах не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді