ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/1114/19 Доповідач - Дикун С.І.
Категорія - 301000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Дикун С.І.

Суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та учасників судового процесу представника товариства з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Вектор Плюс адвоката Братівника І.В.; представника ОСОБА_1 адвоката Багранюка В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/19075/15-ц за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Вектор Плюс на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Бориса Михайловича, товариства з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Вектор Плюс, третя особа реєстраційна служба Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області про скасування рішення нотаріуса, встановлення факту безпідставної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, витребування квартири та повернення квартири власнику, ухваленого суддею Братасюком В.М., -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфін Б.М., ТзОВ "Факторингова компанія «Вектор плюс", третя особа реєстраційна служба Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, про скасування рішення нотаріуса, встановлення факту безпідставної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, витребування квартири та повернення квартири власнику.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі укладеного 22.05.2007 року між ним та АКБ ТАС-Комерцбанк кредитного договору він отримав 44000 доларів США на строк до 22 травня 2032 року.

На забезпечення виконання зобов`язання 22.05.2007 року був укладений іпотечний договір, згідно з яким він (іпотекодавець) передав АКБ ТАС-Комерцбанк (іпотекодержателю) в іпотеку належну йому однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

В грудні 2015 року позивачу стало відомо, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфіном Б.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за яким відбулась державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТзОВ "Факторингова компанія «Вектор плюс».

Зазначає, що вказане рішення прийнято з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки нотаріус проводить держреєстрацію права власності на нерухоме майно виключно у випадку вчинення нотаріальної дії з таким нерухомим майном, чого ним не було здійснено. Посвідчення факту виникнення, переходу або припинення права на нерухоме майно не відбулося. Нотаріусом не дотриманий порядок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений Законом України «Про іпотеку» та реєстрація суперечить Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України», наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

З урахуванням збільшених позовних вимог позивач просив встановити факт безпідставної реєстрації приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфіном Б.М. права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 за ТзОВ Факторингова компанія «Вектор плюс», витребувати на його користь вказану квартиру із незаконного володіння ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТзОВ «Факторингова компанія «Вектрор плюс».

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 29 лютого 2016 року справу за позовом ОСОБА_1 в частині вимог про скасування рішення нотаріуса від 08.07.2015 року №22682447 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТзОВ «Факторингова компанія Вектор-плюс» провадженням закрито.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 лютого 2016 року позов задоволено.

Витребувано у ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та повернуто ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 зі скасуванням у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію від 08.07.2015 року права власності ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» на зазначену квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ТзОВ Факторингова компанія Вектор плюс 487, 20 грн. сплаченого при зверненні до суду судового збору.

В апеляційній скарзі ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначило, що нотаріус відповідно до вимог чинного законодавства наділений необхідним обсягом повноважень щодо прийняття рішення про реєстрацію права власності за іпотекодержателем. Правовою підставою для реєстрації права власності за іпотекодержателем є іпотечний договір, в якому міститься іпотечне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки. ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» надало необхідні документи, в зв`язку з чим нотаріусом була вчинена нотаріальна дія посвідчення одностороннього правочину у формі заяви ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», який містить одноособове рішення про задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки у спосіб, погоджений сторонами в іпотечному договорі та передбачений Законом.

Вказує, що заявлений позов підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 04.07.2016 року апеляційну скаргу ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» задоволено частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.02.2016 року скасовано. У позові ОСОБА_1 до ТзОВ "Факторингова компанія «Вектор плюс» про витребування квартири з незаконного володіння - квартири АДРЕСА_1 , відмовлено.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 04.07.2016 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ТзОВ Факторингова компанія Вектор плюс підтримав апеляційну скаргу та просив скасувати рішення суду як необґрунтоване та ухвалене з порушенням вимог матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Представник позивача ОСОБА_1 . апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі повно і всебічно досліджених матеріалів справи доказів по справі. При цьому зіслався на практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, а саме у справі справі №607/2843/17 (постанова від 18 вересня 2019 року).

Інші учасники будучи належним чином повідомленими про день і час слухання справи, у судове засідання не з`явились, що, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ТзОВ Факторингова компанія Вектор плюс не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

У силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 22.05.2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_1 набув у власність зазначене нерухоме майно.

22.05.2007 року ОСОБА_1 уклав із акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк», Банк) кредитний договір №1901/0507/71-140 та на забезпечення виконання своїх зобов`язань за цим договором передав в іпотеку Банку за договором від 22.05.2007 року, укладеним між тими ж сторонами, зазначену квартиру.

У подальшому ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС Комерцбанк», на підставі договору факторингу №15 від 28.11.2012 року відступило ТзОВ «ФК «Вектор плюс» право вимоги заборгованості за кредитним договором №1901/0507/71-140 від 22.05.2007 року, укладеним з ОСОБА_1 .

На підставі договору про відступлення прав за іпотечними договорами, укладеного 28 листопада 2012 року, ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «ФК «Вектор плюс» як новому іпотекодержателю всі права первісного іпотекодержателя за іпотечними договорами.

ТзОВ «ФК «Вектор плюс» набуло статусу іпотекодержателя за договором іпотеки від 22.05.2007 року, укладеним з ОСОБА_1

08.07.2015 року ТзОВ «ФК «Вектор плюс» звернулося із заявою до приватного нотаріуса про виключення іпотеки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за №4894, щодо спірної квартири, та проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за товариством. Заяву зареєстровано в реєстрі за №2481.

Крім цього, ТзОВ «ФК «Вектор плюс» подало окремо заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №12229527 на зазначену квартиру.

08.07.2015 року приватний нотаріус провів державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТзОВ «ФК «Вектор плюс».

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 грудня 2015 року, номер запису 10323801, підставою виникнення права власності у ТзОВ «ФК «Вектор плюс» на вказану квартиру зазначено договір іпотеки від 22.05.2007 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира, яка була відчужена за рішенням приватного нотаріуса, вибула з володіння ОСОБА_1 поза його волею, оскільки, приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, приватний нотаріус порушив порядок проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, здійснив державну реєстрацію майна з перевищенням наданих законом повноважень. Реєстрація суперечить Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки квартира, яка належить позивачу, відповідає усім вимогам, які встановлені цим Законом, та на неї розповсюджується дія мораторію.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам права та обставинам справи.

Можливість і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені, у тому числі, й статтями 35-37 Закону України «Про іпотеку».

Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», тут і надалі, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Чинним законодавством передбачений порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Судом установлено, що п. 12 Договору іпотеки квартири, зареєстрованого в реєстрі за № 4894, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки:

12.3 Згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодерджателя, укладеним шляхом здійснення застереження, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке викладене в пп. 12.3.1. та 12.3.2 цього Договору (при цьому в п.12.3.1 сторони договору іпотеки обумовили, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодерджателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобовязання в пордяку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». Відповідно до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому п.12.3 Договору, договір про задоволення вимог Іпотекодерджателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності Іпотекодердателя на предмет іпотеки.)

12.3.2 Отримання Іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені Іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, у порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку».

Із змісту направлених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфіном Б.М. на адресу суду матеріалів, на підставі яких було здійснено реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Факторингова компанія Вектор плюс» вбачається, що останньою було обрано спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, визначений п. 12.3 Договору іпотеки.

Як передбачено підпунктами 12.1-12.3 пункту 12 цього договору іпотеки, звернення стягнення здійснюється на підставі: або рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до абзацу 2 пункту 11 договору іпотеки при настанні зазначених у абзаці першому пункту 11 договору випадків іпотекодержатель надсилає позичальнику та іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та зобов`язань передбачених цим договором, у не менш ніж тридцяти денний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частиною третьою статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державним реєстратором є, окрім інших, нотаріус.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Тобто, у наведених правових нормах чітко визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501 цс 18), від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц (провадження № 14-661 цс 18).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом України «Про іпотеку», так і Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення нотаріусом завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі й шляхом набуття права власності, дійшов правильного висновку про те, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» проведена з порушенням положень законодавства.

Доказів про повідомлення іпотекодавця про відступлення прав як за кредитним договором, так і за договором іпотеки матеріали справи не містять. Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, дійшов законного і обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , а тому твердження апеляційної скарги про незаконність та необгрунтованість рішення суду першої інстанції та неправильне застосування судом норм матеріального права не заслуговують на увагу апеляційного суду.

Із пояснень представника позивача вбачається, що спірна квартира на момент розгляду справи судом вибула від позивача до ТОВ Факторингова компанія Вектор Плюс, представники якої поміняли замки у дверях квартири та погрожували позивачу у зв`язку з чим він певний період часу змушений був полишити спірну квартиру та проживати у матері. А тому у суді першої інстанції ним заявлялись вимоги про витребування спірної квартири у відповідача - ТОВ Факторингова компанія Вектор Плюс та її повернення зі скасуванням у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію від 08.07.2015 року права власності ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» на зазначену квартиру АДРЕСА_1 . Зважаючи на наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про невірно обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених прав.

Суд апеляційної інстанції не може прийняти твердження апеляційної скарги, що заявлений позов підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки такі твердження повністю спростовано Постановою Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 року у даній справі.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України»).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом не допущено. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.

Судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України покласти на відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Вектор Плюс.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389,390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Вектор Плюс залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

від 29 лютого 2016 року залишити без змін.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за розгляд справи в апеляційному суді покласти на товариство з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Вектор Плюс.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Храпак Н.М.

Парандюк Т.С.