Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 587/1098/16-ц

провадження № 61-28033св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Сумська районна державна адміністрація,

треті особи: ОСОБА_4, Яструбинська сільська рада, Головне управління Держгеокадастру в Сумській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 05 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Хвостика С. Г., Кононенко О. Ю., Криворотенка В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Сумської районної державної адміністрації (далі - Сумської РДА), треті особи: ОСОБА_4, Яструбинська сільська рада, Головне управління Держгеокадастру в Сумській області, про визнання незаконним і скасування розпорядження виконуючого обов'язки голови Сумської районної державної адміністрації Сумської області та визнання права користування земельною ділянкою.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Білопільської районної ради народних депутатів від 28 червня 1991 року йому відведено у довічне успадковуване володіння земельну ділянку загальною площею 31 га для ведення селянського (фермерського) господарства, розташованої на території Яструбинської сільської ради Сумського району Сумської області. На підставі вказаного рішення він отримав державний акт на право довічного успадковуваного володіння 31,5 га землі в межах згідно з планом землеволодіння для ведення селянського (фермерського) господарства. 19 жовтня 1994 року було створено Фермерське господарство ОСОБА_3 (далі - ФГ ОСОБА_3). Спірною земельною ділянкою він користувався до 2003 року, після чого з 2004 року не здійснював обробку земельної ділянки, посилаючись на її виснажений стан та тимчасове ведення іншого виду сільськогосподарського товарного виробництва (тваринництва).Відповідно до наказу головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 13 липня 2015 року йому наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 31 га в оренду, розташованої на території Яструбинської сільської ради Сумського району Сумської області. Проте, наприкінці вересня 2015 року він виявив, що його земельна ділянка засаджена кукурудзою невстановленими особами, а вже 10 грудня 2015 року він дізнався, що розпорядженням в.о. голови Сумської районної державної адміністрації від 15 листопада 2002 року за № 481 припинене право постійного користування головою фермерського господарства ОСОБА_3 спірною земельною ділянкою у зв'язку з ліквідацією фермерського господарства. Цим же розпорядженням наданий дозвіл приватному підприємцю ОСОБА_5 на розробку проекту відведення земельної ділянки, площею 31,5 га ріллі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в довгострокову оренду строком на 20 років із земель запасу на території Яструбинської сільської ради, на підставі якого між нею та Сумською районною державною адміністрацією Сумської області укладений договір оренди землі від 10 жовтня 2003 року.

Посилаючись на те, що розпорядження в.о. голови Сумської районної державної адміністрації Сумської області від 15 листопада 2002 року за № 481, яким припинене право користування позивача спірною земельною ділянкою, є незаконним, так як станом на момент прийняття цього документа відомості про припинення діяльності ФГ ОСОБА_3 ще не були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Земельний кодекс України на той момент не містив такої підстави для припинення права користування земельною ділянкою, як ліквідація фермерського господарства, а також на те, що земельна ділянка була надана у довічне успадковуване володіння йому, як фізичній особі, а не голові фермерського господарства, ОСОБА_3, просив суд визнати незаконним і скасувати вказане розпорядження в.о. голови Сумської районної державної адміністрації Сумської області та визнати за ним право користування вказаною земельною ділянкою.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 14 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачу земельна ділянка надавалася для ведення селянського (фермерського) господарства, а тому з урахуванням ліквідації фермерського господарства, користуватися земельною ділянкою для інших цілей, згідно з чинним законодавством, є неможливим. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 05 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 Визнано незаконним та скасовано розпорядження в.о. голови Сумської РДА Сумської області від 15 листопада 2002 року за № 481 «Про надання та вилучення земельних ділянок».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що станом на момент прийняття оскаржуваного розпорядження в.о. голови Сумської РДА від 15 листопада 2002 року за № 481 була відсутня така підстава припинення права користування земельною ділянкою, як ліквідація фермерського господарства, у зв'язку з чим висновок суду першої інстанції про законність цього розпорядження з посиланням на статтю 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року за № 561-ХІІ не ґрунтується на нормах закону, так як норми цього Земельного кодексу на той час вже втратили чинність. Помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що оскільки земельна ділянка надавалась позивачу для ведення селянського (фермерського) господарства, то після припинення юридичної особи ФГ ОСОБА_3 користуватися тією земельною ділянкою неможливо, так як, виходячи з положень статті 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року № 2009-ХІІ (який був чинним на момент реєстрації та діяльності ФГ ОСОБА_3) спірна земельна ділянка надавалась ОСОБА_3, як фізичній особі, і тільки після цього було зареєстровано фермерське господарство. Отже, у разі припинення фермерського господарства, як юридичної особи, користуватись вказаною земельною ділянкою має право фізична особа, на ім'я якої був виданий державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, тобто, ОСОБА_3

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справкасаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Сумської області від 05 жовтня 2017року, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що позивач із 2003 року не сплачує податок на землю, а тому є очевидним, що її вилучено у ОСОБА_3 Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, та надано строк для подання заперечень на касаційні скарги.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року зазначену справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Судувід 28 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

За приписами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - зміні шляхом виключення з його мотивувальної частини такої підстави для відмови в задоволенні позову, як пропущення позивачем установленого статтею 257 ЦКУкраїни строку позовної давності; в іншій частині, а саме щодо такої підстави для відмови в задоволенні позову, як необґрунтованість заявлених позовних вимог, судове рішення суду першої інстанції підлягає залишенню в силі.

Судом установлено, що рішенням сьомої сесії двадцять першого скликання Білопільської районної ради народних депутатів від 28 червня 1991 року ОСОБА_3 відведено у довічне успадковуване володіння земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства із земель сільськогосподарського призначення колгоспу «Україна», площею 8,0 га та із земель запасу площею 23,0 га, а всього загальною площею 31,0 га, яка розташована на території Яструбинської сільської ради Білопільського району Сумської області.

На підставі вказаного рішення 03 квітня 1992 року позивачу виданий державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею площею 31,5 га в межах згідно з планом землеволодіння для ведення селянського (фермерського) господарства.

Згідно з даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 19 жовтня 1994 року проведена державна реєстрація ФГ ОСОБА_3

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 29 грудня 2001 року ліквідовано селянське (фермерське) господарство ОСОБА_3, як юридичну особу, хоча запис про державну реєстрацію припинення вказаної юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено лише 21 вересня 2016 року.

Розпорядженням в.о. голови Сумської районної державної адміністрації від 15 листопада 2002 року за № 481 із посиланням на ліквідацію ФГ ОСОБА_3 відповідно до ухвали Господарського суду Сумської області від 29 грудня 2001 року припинено право постійного користування головою ФГ ОСОБА_3 земельною ділянкою загальною площею 31,5 га ріллі та передано цю земельну ділянку до земель запасу на території Яструбинської сільської ради.

Цим же розпорядженням наданий дозвіл приватному підприємцю ОСОБА_5 на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 31,5 га ріллі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в довгострокову оренду строком на 20 років із земель запасу на території Яструбинської сільської ради Сумського району Сумської області, на підставі якого 10 жовтня 2003 року між Сумською районною державною адміністрацією Сумської області та ОСОБА_5 укладений договір оренди вказаної земельної ділянки.

10 червня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду строком на 7 років та розміром орендної плати у розмірі 4 % від нормативної грошової оцінки, орієнтовною площею 31,00 га, для ведення фермерського господарства, яка розташована за межами населеного пункту на території Яструбинської сільської ради Сумського району Сумської області, що межує з ФГ Гулого О. Л. та АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 13 липня 2015 року наданий дозвіл ОСОБА_3 на розроблення (з урахуванням вимог державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 31,00 га в оренду за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності (рілля) для ведення фермерського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Яструбинської сільської ради Сумського району Сумської області.

Нормативно-правове обґрунтування

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним і скасувати розпорядження в.о. голови Сумської районної державної адміністрації Сумської області від 15 листопада 2002 року за № 481, яким припинене право користування позивача спірною земельною ділянкою та визнати за ним право користування вказаною земельною ділянкою. Позовні вимоги мотивував, зокрема, тим, що станом на момент прийняття цього документа відомості про припинення діяльності ФГ ОСОБА_3 ще не були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ЗК України на той момент не містив такої підстави для припинення права користування земельною ділянкою, як ліквідація фермерського господарства, а також на те, що земельна ділянка була надана у довічне успадковуване володіння йому, як фізичній особі, а не голові фермерського господарства.

Поняття «користування землею» у ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року (стаття 7) поряд з постійним (без заздалегідь встановленого строку) передбачало тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до десяти років). Користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей, як правило, мало бути довгостроковим. Для ведення селянського (фермерського) господарства земля надавалася в оренду районною, міською радою (частина третя статті 8). У зазначеному кодексі з'явилася нова форма володіння землею: довічне успадковуване володіння, яке надавалося громадянам, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання і т. ін., та постійне володіння, яке надавалося колгоспам, радгоспам, іншим державним, кооперативним, громадським підприємствам, установам і організаціям, релігійним організаціям.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 05 грудня 1990 року № 511 «Про вирішення питань, пов'язаних із правом власності на землю» визначено, що громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння.

Із введенням в дію ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року (в редакції від 13 березня 1992 року) надання такого права не передбачалось, але підпунктом другим пункту 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, наданні їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Земельний кодекс України (в редакції від 13 березня 1992 року) закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку), а для городництва, сінокосіння, випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства - у тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до двадцяти п'яти років) (стаття 7). Проте чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у користування для ведення селянського (фермерського) господарства, а коли - в оренду, в цьому кодексі не здійснено.

Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з не переоформленням правового титулу.

Відповідно до роз'яснень викладених у пункті 8 Постанови Верховного Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі», громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.

Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 563 «Про земельну реформу» визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17 лютого 2004 року № 1492 дію вказаного пункту продовжено до 01 січня 2008 року.

Проте рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України та пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ визнано неконституційними та такими, що втрачають чинність із дня ухвалення зазначеного рішення.

Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчене Державним актом на право постійного користування землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов'язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки.

У мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року, суд зазначив, що визнавши право приватної власності громадян на земельні ділянки, які були надані в постійне користування, встановивши порядок набуття цього права у зазначених нормативно-правових актах шляхом безоплатної передачі, держава має вжити всіх необхідних заходів щодо забезпечення безперешкодного набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки.

Відповідно до статті 50 ЗК Української РСР громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Членам колгоспів та інших сільськогосподарських кооперативів, працівникам сільськогосподарських підприємств (крім дослідних господарств), які побажали вийти з їх складу і вести селянське (фермерське) господарство, за рішенням районної, міської Ради народних депутатів надаються ділянки, що вилучаються із земель зазначених колгоспів, кооперативів і підприємств. Іншим громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства земельні ділянки надаються із земель запасу відповідно до статті 18 цього Кодексу. Громадяни, які ведуть селянське (фермерське) господарство, можуть додатково орендувати земельні ділянки для виробничих цілей.

Згідно із статтею 53 ЗК Української РСР громадянин, який веде селянське (фермерське) господарство, може в разі втрати працездатності або досягнення пенсійного віку за рішенням відповідної Ради народних депутатів передавати право володіння земельною ділянкою або надавати її в тимчасове користування одному з членів сім'ї, який веде спільно ним селянське (фермерське) господарство.

Право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. Форми державних актів встановлюються Верховною Радою Української РСР. Право тимчасового користування землею (в тому числі і на умовах оренди) оформляється договором (статті 23, 24 ЗК Української РСР).

Відповідно до статті 141 ЗК України (у редакції, чинній станом на момент прийняття розпорядження від 15 листопада 2002 року № 481 про припинення права користування земельною ділянкою) підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що земельна ділянка, що була відведена ОСОБА_3 на підставі рішення Білопільської районної ради народних депутатів від 28 червня 1991 року у довічне успадковуване володіння для ведення селянського (фермерського) господарства із земель сільськогосподарського призначення, після постановлення ухвали Господарського суду Сумської області від 29 грудня 2001 року про ліквідацію селянського (фермерського) господарства ОСОБА_3, як юридичної особи, використовується не за цільовим призначенням, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки земельна ділянка надана позивачу у користування саме для створення фермерського господарства, а отже, у зв'язку з його ліквідацією, та відсутністю у ОСОБА_3 як фізичної особи права власності на вказану земельну ділянку чи сервітутного права на користування нею, оформленого у встановленому законом порядку, вимоги позивача є безпідставними, такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, нецільове використання земельної ділянки не заперечується і самим позивачем, а отже, з урахуванням того, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування розпорядження про припинення права користування земельною ділянкою, оскільки земельна ділянка сільськогосподарського призначення у розмірі 31,5 га не може залишатися у володінні особи, яка нею не користується, оскільки це призводить до негативних наслідків, зокрема втрати родючості землі, неотримання державою податків від користування землею та інше.

Твердження позивача та висновки суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, а у разі припинення фермерського господарства, як юридичної особи, користуватись вказаною земельною ділянкою має право фізична особа, на ім'я якої був виданий державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею,є безпідставними, оскільки такі твердження тлумачаться на неправильному розумінні норм матеріального права та інституту постійного користування землею, де довічне успадковуване володіння необхідно розуміти як право користування земельною ділянкою.

Враховуючи зазначене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Виходячи з викладеного, оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 і за пропущенням строку звернення до суду з позовом, і за необґрунтованістю заявлених вимог, то із мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення підлягає виключенню така підстава для відмови в задоволенні позову, як пропущення позивачем установленого статтею 257 ЦК України строку звернення до суду.

Отже, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову та обґрунтовуючи законність припинення права користування земельною ділянкою ОСОБА_3 з двох підстав, а саме: недоведеність позовних вимог та пропуск позивачем строку давності для звернення до суду із цим позовом, порушив норми матеріального та процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення із мотивувальної частини висновку щодо такої підстави для відмови у задоволенні позову ОСОБА_3, як пропущення позивачем установленого статтею 257 ЦК України строку звернення до суду.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_3на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 323,60 грн.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 05 жовтня 2017року скасувати.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 14 серпня 2017 року змінити шляхом виключення із мотивувальної частини цього судового рішення висновку щодо такої підстави для відмови у задоволенні позову ОСОБА_3, як пропущення позивачем установленого статтею 257 ЦК України строку звернення до суду.

В іншій частині рішення Сумського районного суду Сумської області від 14 серпня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користьОСОБА_4 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 323,60 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик