Постанова

Іменем України

19 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 523/5064/15-ц

провадження № 61-31214св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом та відповідач за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (відповідачі за позовом третьої особи),

треті особи: ОСОБА_6 , від імені якої діє законний представник ОСОБА_1 , орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Головного управління юстиції в Одеській області,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_6 , від імені якої діє законний представник ОСОБА_6 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2016 року у складі судді Бузовського В. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та просила: встановити факт прийняття спадщини її чоловіком ОСОБА_7 на 21/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_8 ,померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_7 на 29/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за нею право власності на 21/100 частину та на 29/200 частин зазначеного домоволодіння в порядку спадкування після смерті її чоловіка ОСОБА_10 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що батькам її чоловіка - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які розірвали шлюб у 1971 році, належало на праві спільної часткової власності домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме батькові ОСОБА_8 належала 21/50 частина, а матері ОСОБА_9 - 29/50 частин.

В 1980 році помер батько її чоловіка ОСОБА_8 ОСОБА_7 та його брат ОСОБА_3 на час смерті батька проживали разом з ним та фактично вступили в управління та володіння частиною будинку, що належала їх батькові.

В 1995 році померла їх мати ОСОБА_9 ОСОБА_7 та його брат ОСОБА_3 на час смерті матері проживали разом із нею та фактично вступили в управління та володіння частиною будинку, що належала їх матері.

Таким чином, її чоловік отримав у спадщину 21/100 частину спірного будинку після смерті батька та 29/100 частин після смерті матері, такі самі частки фактично отримав у спадщину і брат її чоловіка.

ОСОБА_7 помер у 2012 році та вона у встановленому законом порядку та строки звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, оскільки ані батьки її чоловіка, ані її чоловік не зареєстрували своє право власності на належні їм частки у спірному будинку.

Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просила позов задовольнити.

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок АДРЕСА_1, 21/50 частин якого належала на праві власності батьку - ОСОБА_8 , а 29/50 частин - матері ОСОБА_9 , а також виселити ОСОБА_4 зі спірного будинку без надання іншого жилого приміщення

Свої вимоги обґрунтовував тим, що його померлий брат ОСОБА_7 не проживав у спірномудомоволодінні, був зареєстрований за іншою адресою, а тому не міг вчинити дії, направлені на прийняття спадщини після смерті матері та батька. В управління та володіння спадковим майном, як після смерті батька, так і після смерті матері вступив лише він та надав дозвіл своєму брату ОСОБА_7 тимчасово вселитися в будинок разом з дружиноюОСОБА_4 та неповнолітньою дитиною ОСОБА_6 . Враховуючи те, що дружина та дочка померлого ОСОБА_7 не мають жодних правових підстав для набуття права власності на спірний будинок в порядку спадкування, ОСОБА_3 просив його зустрічний позов задовольнити.

У вересні 2015 року третя особа ОСОБА_6 , від імені якої діє законний представник ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила: встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_7 після смерті його батька ОСОБА_8 та матері ОСОБА_9 ; визнати за нею право власності на 21/100 частки та 29/200 частки житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7 в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначала, що вона є дочкою померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 , який в передбаченому ЦК УРСР 1963 року порядку прийняв спадщину після смерті його батька ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , та, відповідно, є спадкоємцем першої черги спадкоємців за законом.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_7 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 21/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_7 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 29/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку загальною площею 88, 9 кв. м, житловою площею 63, 4 кв. м, а також: сараю літ. Б, вбиральні літ. В, сараю літ. Г, сараю літ. Д, літньої кухні літ. Е., ворота №1, огорожі №2, 3, 4, 5, 8, хвіртки №6, 7, 9; мостіння І, зазначених у технічному паспорті, виготовленому 20 травня 2015 року, розташованого на земельній ділянці площею 592 кв. м, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 21/100 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яке в цілому складається: з житлового будинку загальною площею 88, 9 кв. м, житловою площею 63, 4 кв. м, а також: сараю літ. Б, вбиральні літ. В, сараю літ. Г, сараю літ. Д, літньої кухні літ. Е., ворота №1, огорожі №2, 3, 4, 5, 8, хвіртки №6, 7, 9; мостіння І, зазначених у технічному паспорті, виготовленому 20 травня 2015 року, розташованого на земельній ділянці площею 592 кв. м, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 29/100 частин вищевказаного домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В частині вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення відмовлено.

Позов третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_6 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4 , задоволено частково.

Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_7 за законом після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 21/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_7 за законом після смерті ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 29/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що після смерті як батька ОСОБА_8 , померлого у 1980 році, так і після смерті матері ОСОБА_9 , померлої у 1995 році, їх сини ОСОБА_3 та ОСОБА_7 відповідно до пункту 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР 1963 року прийняли спадщину протягом шести місяців з дня відкриття спадщини шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном в рівних частках, тобто по 29/100 частин кожний після смерті матері, та по 21/100 - після смерті батька, тобто кожен з них отримав у спадщину по Ѕ частині спірного домоволодіння.

ОСОБА_1 та її неповнолітня донька ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7 в установленому законом порядку прийняли спадщину, відтак, їм як дружині і доньці померлого належить по 1/4 частині спірного будинковолодіння в порядку спадкування за правом представлення.

З урахуванням того, що первісний позов ОСОБА_4 та позов третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_6 , в інтересах якої діє законний представик ОСОБА_4 , задоволені в частині вимог про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на домоволодіння, позовні вимоги ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_4 задоволенню не підлягають.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову в повному обсязі.

В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що суди залишили поза увагою ту обставину, що він відповідно до положень ЦК УРСР 1963 року вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_9 , оскільки постійно проживав з нею, проте ОСОБА_7 не проживав з матір`ю та не звертався до нотаріальної контори із заявою про прйиняття спадщини після її смерті, відтак помилковими є висновки суду про те, що він вступив в управління спадковим майном.

Позовні вимоги ОСОБА_4 є безпідставними, оскільки ОСОБА_7 , спадкоємцем якого вона є, за життя не належала на праві власності частина спірного домоволодіння.

Судами не розглянута його заява про застосування позовної давності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із Суворовського районного суду м. Одеси.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 523/5064/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

ОСОБА_4 направила заперечення на касаційну скаргу, в яких просила залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 січня 1956 року, який рішенням народного суду Ленінського району м. Одеси від 10 листопада 1971 року розірвано.

У шлюбі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 народилися ОСОБА_2 , 1956 року народження, ОСОБА_7 , 1960 року народження, ОСОБА_7 , 1962 року народження.

Згідно договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори 14 лютого 1959 року, ОСОБА_9 на підставі рішення виконкому Ленінської райради від 23 травня 1958 року № 400 було надано земельну ділянку №17 площею 586 кв. м по АДРЕСА_1 .

Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію у 1962 році, акт прийняття в експлуатацію затверджено рішенням виконкому Ленінської райради від 14 грудня 1962 року №857, обліковується бюро технічної інвентаризації з 1970 року.

Рішенням народного суду Ленінського району м. Одеси від 10 листопада 1971 року в порядку поділу майна подружжя виділено ОСОБА_8 на праві особистої власності 21/50 частку домоволодіння по АДРЕСА_1 ; виділено ОСОБА_16 на праві особистої власності 29/50 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина на 21/50 частку домоволодіння по АДРЕСА_1 . Померлий заповіт не складав, спадкоємцями за законом першої черги були сини ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 . Спадкова справа до майна померлого ОСОБА_8 не заводилась, ніхто зі спадкоємців за законом із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті відкрилась спадщина на 29/50 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_9 були сини ОСОБА_3 та ОСОБА_7 . Спадкову справу №1131/2012 після смерті ОСОБА_9 заведено Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 14 вересня 2012 року.

Суди встановили, що на момент смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_9 їх сини ОСОБА_3 та ОСОБА_7 були зареєстровані та проживали разом з ними у спірному домоволодінні.

ОСОБА_7 займався похованням матері, підтримував домоволодіння в належному санітарно-технічному стані, сплачував комунальні послуги, обробляв земельну ділянку, доглядав за прибудинковою територією. Вказані обставини підтверджені показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні. Окрім того, у нього були наявні ощадні книжки, належні померлій матері.

ОСОБА_7 та ОСОБА_1 уклали шлюб 18 березня 2006 року, у якому ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася дочка ОСОБА_6

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадкова справа до майна померлого заведена Четвертою одеського державною нотаріальною конторою 22 лютого 2013 року за заявою ОСОБА_4 посвідченою 20 лютого 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О. М.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно достатті 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

За змістом статті 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Отже, прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до пункту 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР (чинної на час відкриття спадщини) доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

Встановивши, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , які є спадкоємцями першої черги після померлих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , на час їх смерті проживали з ними за адресою спадкового майна, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 фактично прийняли спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.

Спадкоємцямим першої черги після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дружина ОСОБА_4 , діти ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 ОСОБА_4 в обумовлений ЦК України шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Малолітня дочка ОСОБА_6 вважається такою, що прийняла спадщину відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України. Повнолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на час відкриття спадщини не проживали постійно із спадкодавцем, із заявами до нотаріальної контори про прийняття спадщини в шестимісячний строк не зверталися.

Відповідно до частини першої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну (частина п`ята статті 1266 ЦК України).

Відповідно до ч. З ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

У статті 1299 ЦК України визначено, що у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини.

Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна.

З урахуванням вказаного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 та малолітня ОСОБА_6 , прийнявши в установленому законом порядку спадщину після смерті ОСОБА_7 , з часу її відкриття набували право володіння і користування нею та, відповідно, право на захист цих прав.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Встановивши, що ОСОБА_4 та малолітня ОСОБА_6 мають право на спадкування в порядку представлення після смерті ОСОБА_7 отриманої ним у спадщину 21/100 частини будинку АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_8 та 29/100 частини вказаного будинку після смерті матері ОСОБА_9 , з урахуванням неможливості оформлення ними спадкових прав на вказане нерухоме майно з огляду на відсутність правоустановлюючих документів на нього, суди дійшли правильних висновків про часткове задоволення позову ОСОБА_4 , зустрічного позову ОСОБА_3 та позову третьої особи ОСОБА_6 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4 та визнання за ОСОБА_4 і малолітньою ОСОБА_6 права власності на ј спірного домоволодіння за кожною, а за ОСОБА_3 - права власності на Ѕ його частину.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судами не розглянута заява про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_4 з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_4 20 лютого 2013 року звернувся до приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О. М. із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто у шестимісячний строк визначений законом.

Цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутись до суду за захистом свого права, а тому підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин відсутні.

Відтак, та обставина, що суди попередніх інстанцій не розглянули заяву про застосування позовної давності не вплинула на правильність висновків судів по суті спору а тому не є підставою для скасування правильних по суті й законних судових рішень (частина друга статті 410 ЦПК України).

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук