КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа№360/1455/18 головуючий у І інстанції: Міланіч А.М.
провадження 22-ц/824/3655/2019 головуючий у апеляційній інстанції: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Матвієнко Ю.О.

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Бородянського районного суду Київської області від 27 вересня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року Публічне акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк» та/або Банк) звернулось з вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що відповідно до умов кредитного договору укладеного 26 серпня 2010 року між Банком та ОСОБА_2, останньому було надано кредит на суму 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів, що відповідає строку дії картки.

Відповідач умови зазначеного кредитного договору належним чином не виконував і станом на 30 квітня 2018 року його заборгованість склала 33 218,33 грн.

Просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 33 218,33 грн. та судові витрати.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 27 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник АТ КБ «Приватбанк» Литвиненко О.Л. звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що місцевий суд не врахував того, що між сторонами укладено кредитний договір, а користування коштами підтверджується розрахунками заборгованості та випискою по картковому рахунку, що не було оспорено відповідачем.

Погоджується із тим, що ОСОБА_2 після подання позивачем заяви до суду частково сплатив заборгованість по вказаному кредитному договору у розмірі 4800 грн.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надходив.

Позивачем в апеляційній скарзі заявлене клопотання про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом сторін), разом із тим, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для його задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, і позивачем в клопотанні про виклик сторін не зазначено причин необхідності їх виклику, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не повністю.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 після подання позивачем даного позову сплатив заборгованість по вказаному кредитному договору у розмірі 4800 грн., чим, відповідно, погасив у повному обсязі заборгованість по тілу кредиту, а доказів укладення між сторонами кредитного договору матеріали справи не містять, тому вимоги в частині стягнення процентів, штрафів, пені та комісії, є необґрунтованими. Стягнути проценти за правочином на рівні облікової ставки Національного банку України місцевий суд був позбавлений можливості, оскільки позивачем не надано відповідного розрахунку.

З таким висновком, апеляційний суд повністю погодитись не може з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 26 серпня 2010 року між сторонам укладено Договір про надання банківських послуг, що складається із Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, та самих Умов та Правил надання банківських послуг, що за своєю правовою природою є змішаним договором та поєднує в собі зокрема умови договору про відкриття та обслуговування рахунку та кредитування рахунку (а. с. 7).

Так, ПАТ КБ «Приватбанк», у зв'язку з тим, що публічно пропонує широкому та необмеженому колу осіб можливість отримання банківських послуг, опублікував на офіційному сайті в мережі Інтернет Умови та правила надання банківських послуг.

Клієнти банку, які виявили бажання отримувати запропоновані банківські послуги, можуть приєднатися до публічної пропозиції укладення договору (оферта).

На підтвердження існування публічної оферти позивач надав до суду першої інстанції витяг з Умов та правил в редакції чинній на день підписання відповідачем по справі безпосередньо Анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а. с. 9-32).

Приєднання до Умов та правил дозволило в подальшому користуватися усіма переліченими банківськими послугами без укладання окремого договору.

Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов'язань Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про що зазначено у п.1.7 Статуту АТ «КБ «ПриватБанк» (а.с. 112-114).

За умовами п. 1.1.1.37 Умов та правил АТ КБ «Приватбанк» здійснює надання банківських послуг на підставі їх заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг.

Відповідно до п. 1.1.1.10 Умов та правил банківський рахунок клієнта - це поточний рахунок, який автоматично відкривається кожному клієнту Приватбанку, який пройшов процедуру ідентифікації.

Таким чином, відкриття рахунку для фізичних осіб в АТ КБ «Приватбанк», який відповідно кредитується шляхом приєднання клієнта до Умов та правил надання банківських послуг на підставі Анкети-заяви, не суперечить вимогам чинного законодавства та є таким, що укладений в письмовій формі, враховуючи наступне.

Приписами ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно вимог ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно вимог ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Положеннями ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Судом встановлено, що 26 серпня 2010 року ОСОБА_2 було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та отримано кредитну картку (а. с. 7).

Отже, відповідач приєднався до запропонованої банком пропозиції.

Відповідно до підписаної відповідачем Анкети-заяви, він ознайомлений та згодний з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, їх зміст розуміє, та їх положень зобов'язується неухильно дотримуватись, а також підтвердила, що в подальшому зобов'язується самостійно знайомитися зі всіма змінами Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів на сайті Банку www.privatbank.ua.

За таких обставин, підписавши Анкету-заяву, банк та клієнт приєднуються і зобов'язуються виконувати умови, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, Тарифах банку - Договорі банківського обслуговування в цілому.

Така позиція відповідає позиції Верховного Суду у справах N 441/569/17 від 21.03.2018 року, N 755/18246/15-ц від 07.03.2018 року, 755/2720/16-ц від 06.02.2018 року, де зазначено, що підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «КБ «Приватбанк», свідчить про бажання отримати кредитні кошти та підтвердження, що особа ознайомлена і погоджується з Умовами та Тарифами банку.

При цьому Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та правила були чинними під час укладення договору.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не заперечував, що він отримав кредитну картку та користувався кредитними коштами.

В заяві від 30 серпня 2018 році відповідач вказував, що він не розуміє звідки взялась заборгованість у зазначеному Банком розмірі, оскільки вважав, що він повністю погасив заборгованість по даній платіжній карті (а.с.56).

Згідно з п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Відповідно до п. 2.1.1.12.6 на боргові зобов'язання за кредитом і овердрафтом банк нараховує відсотки в розмірі встановленому Тарифами банку, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 2.1.1.5.6 Умов передбачено, що у разі невиконання зобов'язань за Договором, на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди Банку.

При цьому, у разі виникнення прострочених зобов'язань за борговими зобов'язаннями на суму від 100 грн., клієнт сплачує банку пеню, відповідно до установлених тарифів (п.2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг).

Як вбачається з розрахунку наданого банком, у ОСОБА_2 виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 33 218 грн 33 коп., з яких: 3800 грн. 24 коп. - заборгованість за кредитом; 27060 грн. 07 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 300 грн. - пеня, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. (фіксована частина), 1558 грн. 02 коп. (процентна складова).

Встановлено, що розрахунок заборгованості містить розмір відсоткової ставки, ставки пені, суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по відсотках, пені, тілу кредиту, суму нарахувань по кожному з видів зобов'язань (а.с.5-6). ОСОБА_2 наданий позивачем розрахунок заборгованості ставив під сумнів, оскільки не розумів, яким чином нараховано заборгованість в такому розмірі.

Виходячи із наявних у матеріалах справи доказів, і наведених норм законодавства, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що існували підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту, але відповідач частково погасив заборгованість в розмірі 4800 грн., доказом чого є наявні в матеріалах справи квитанції, крім того представник Банку визнав даний факт, зазначивши, що в рахунок погашення заборгованості надійшло 4800 грн., що повністю погасило заборгованість за тілом кредиту.

Таким чином позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитними коштами суд апеляційної інстанції доходить наступного.

У відповідності до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вже було зазначено, відповідач ознайомився з умовами та правилами надання банківських послуг (26 серпня 2010 року), а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді та погодився з ними, що засвідчив своїм підписом (а.с.7-8).

Крім того, ОСОБА_2 факт отримання кредитної картки та користування кредитними коштами не заперечував.

Відповідно до ч.1 ст.10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із ч. 3 цієї статті ст.10561 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У ч. 4 указаної ст.10561 ЦК України передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг» розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком у випадку інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку та погодження клієнта на нові умови, а також шляхом надсилання СМС-повідомлень.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові.

Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.5-6), змісту позовної заяви, розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами становив, станом на 31 серпня 2010 року, 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, яка діяла по 29 серпня 2014 року (дата, що міститься у розрахунку заборгованості).

У подальшому, з 01 вересня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку збільшив процентну ставку до 34,80%, а з 01 квітня 2015 року до 43,20%.

Таким чином, з урахуванням незаконного збільшення відсоткової ставки банком у односторонньому порядку (ст.10561 ЦК України), апеляційний суд вважає, що у відповідача була наявна заборгованість по процентам, нарахована за період з 31 серпня 2010 року (дата визначена позивачем у розрахунку заборгованості) по 29 серпня 2014 року (остання дата, коли проценти нараховувалися по відсотковій ставці 30,00%), що з урахуванням погашення відповідачем кредиту під час даного періоду складає 106,17 грн. як це зазначено в розрахунку наданому позивачем.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості по пені колегія суддів зазначає наступне.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до розрахунку наданого Банком, пеня нарахована в період з 28 лютого 2018 року по 03 квітня 2018 року, що відповідає вимогам ст.ст. 266, 258 ЦК України та складає в сумі 300 грн.

Відповідно до положень ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Керуючись ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такі висновки викладені у правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача штрафів не підлягають до задоволення, оскільки недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, не допускається.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 26 серпня 2010 року відсутні, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» визнало той факт, що ОСОБА_2 сплатив заборгованість в сумі 4800 грн., що перевищує суму заборгованості за тілом кредиту(3800,24 грн), відсотками які нараховані в період узгодженої ставки сторонами кредитного договору (106,17 грн.) та пенею (300 грн.). Розрахунку який надав позивач, колегія суддів в частині нарахування відсотків за користування кредитом за підвищеною ставкою визнати не може, іншого розрахунку позивачем надано не було.

Однак, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав належного розрахунку заборгованості в період з 01 вересня 2014 року по 30 квітня 2018 року, а інформація яка міститься в матеріалах справи не дає змоги розрахувати точну суму заборгованості за вказаний період.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 не підлягають до задоволення, однак в частині вимог про стягнення з відповідача процентів, пені та штрафів з інших підстав, ніж це зазначив суд першої інстанції.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування, апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» не містить.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»- задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 27 вересня 2018 року змінити в частині визначення правових підстав для відмови в задоволенні позову.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: