10.01.2019
Справа № 720/2141/18
Провадження № 2/720/170/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2019 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Постолатія К.Р.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Новоселицького району Чернівецької області про визнання права власності на спадкове майно та визначення частки в спільному сумісному майні подружжя-,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно та визначення частки в спільному сумісному майні подружжя, посилаючись на те, що 20 січня 2018 року помер її чоловік ОСОБА_4, після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння, яке розташоване по вул. Садова, № 40 в с. Костичани Новоселицького району. Спадщину після його смерті як спадкоємець за законом першої черги своєчасно прийняла його дружина ОСОБА_2. Однак, оскільки при житті спадкодавець не отримав правовстановлюючих документів на домоволодіння, вона не може оформити на себе право власності на вказане спадкове майно. Просила суд визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування по закону на 1/2 частку спадкового домоволодіння та визначити їй 1/2 частку домоволодіння в спільному сумісному майні подружжя.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради Новоселицького району Чернівецької області звернувся до суду із заявою, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до довідки ОСОБА_3 сільської ради Новоселицького району № 1223 від 14 листопада 2018 року станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по вул. Садова, № 40 в с. Костичани Новоселицького району відносилося до категорії робочих дворів головою якого був ОСОБА_4.

Житловий будинок вказаного домоволодіння побудований в 1965 році на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстрований в ОСОБА_3 сільській раді в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння.

Згідно записів погосподарської книги сільської ради земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,50 га знаходилась у користуванні ОСОБА_4, 0,25 га з яких була надано для будівництво та обслуговування житлового будинку, що підтверджується довідкою ОСОБА_3 сільської ради Новоселицького району № 771 від 09 серпня 2018 року.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 6 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

Так, на час будівництва житлового будинку питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що вказане домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування.

Статтею 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 1926 року (чинного на час забудови домоволодіння) було передбачено, що майно, яке набули дружини спільною працею під час подружжя, вважається за належне обидвом дружинам на засадах співвласності. Інше ж майно - творить окрему власність кожного з них.

Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім окремих речей кожного з подружжя.

Аналогічне положення міститься у ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України в редакції 1969 року, відповідно до якої, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

З свідоцтва про одруження ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вбачається, що вони уклали свій шлюб 29 серпня 1964 року.

Зважаючи на те, що спірне домоволодіння було побудовано на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстровано в сільській раді за ОСОБА_4 на час коли останній перебував у шлюбі з ОСОБА_2, то домоволодіння вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожного з них.

Після смерті 20 січня 2018 року ОСОБА_4 відкрилася спадщина на 1/2 частку вказаного домоволодіння.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Позивач ОСОБА_2 своєчасно прийняла спадщину після смерті свого чоловіка як спадкоємець за законом 1 черги, так як на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою ОСОБА_3 сільської ради Новоселицького району № 772 від 09 серпня 2018 року.

Інші спадкоємці від прийняття спадщини відмовились.

Однак, у звязку із смертю спадкодавця та відсутністю за ним правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння.

Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за законом 1 черги після смерті свого чоловіка та своєчасно прийняла спадщину, інші спадкоємці спадщину не прийняли, то суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, у звязку із чим позов слід задовольнити та визнати за позивачем ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку вказаного домоволодіння в порядку спадкування.

Окрім цього, позивачу не визначена частка в спільному сумісному майні подружжя, що збереглися на теперішній час, що унеможливлює отримання нею свідоцтв про право власності на дане нерухоме майно та має значення для визначення частки спадкодавця у спільному сумісному майні.

При вирішенні даної позовної вимоги суд виходить з того, що згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за № 20 від 22 грудня 1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів.

За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про визначення за позивачем 1/2 частки у вказаному домоволодінні, як її частку у спільному сумісному майні, що збереглося на теперішній час.

У звязку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає 906 гривень.

На підставі ст.ст. 16, 328, 1223, 1261, 1268, 1269, 1270, 1273 ЦК України, суд керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 142, 197, 200, 206, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку домоволодіння, яке розташовано по вул. Садова, № 40 в с. Костичани Новоселицького району Чернівецької області та складається з житлового будинку літера «А», гаражу літера «Б», літніх кухонь літера «В», «Г», сараїв літера «Д», «Е», «Є», «Ж», вбиральні літера «З», колодязя № 1, огорожі № 2,3, в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_4.

Визначити ОСОБА_2 право на 1/2 частку домоволодіння, яке розташовано по вул. Садова, № 40 в с. Костичани Новоселицького району Чернівецької області та складається з житлового будинку літера «А», гаражу літера «Б», літніх кухонь літера «В», «Г», сараїв літера «Д», «Е», «Є», «Ж», вбиральні літера «З», колодязя № 1, огорожі № 2,3, як її власну частку в спільному сумісному майні подружжя.

У звязку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України повернути позивачу ОСОБА_2 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає 906 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Ляху Г.О.