Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 496/4326/16-ц

провадження № 61-43707св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 06 березня 2018 року у складі судді Дранікова С. М. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Калараша А. А., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про поділ майна та визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 1989 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2014 року розірвано.

За час перебування у шлюбі подружжям за спільні кошти набуте майно, а саме: Ѕ частина від Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений будинок придбано подружжям у 2007 року на підставі договору купівлі-продажу; земельна ділянка, на якій знаходиться вищезазначений житловий будинок, за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських, будівель і споруд.

Придбаний у 2012 року на підставі договору купівлі-продажу автомобіль марки «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

01 грудня 2016 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу № 5142/2016/222286 відчужила вказаний автомобіль ОСОБА_5 Автомобіль є спільною сумісної власністю, своєї згоди на його продаж він не надавав.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на Ѕ частини від Ѕ частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки, загальною площею - 0,17 га., призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля № 5142/2016/222286 «Hyundai Tucson», державний номерний знак НОМЕР_1 , укладений 01 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; визнати за ним право власності на Ѕ частини автомобіля «Hyundai Tucson», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 06 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини від Ѕ частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини земельної ділянки, загальною площею 0,17 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля № 5142/2016/222286 «Hyundai Tucson», державний номерний знак НОМЕР_1 , укладений 01 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини автомобіля «Hyundai Tucson», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Договір купівлі-продажу транспортного засобу виходить за межі дрібного побутового правочину, тому позивач повинен був надати згоду на відчуження цього майна. Оскільки автомобіль відчужено без згоди іншого подружжя, тому такий правочин необхідно визнати недійсним.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 06 березня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції зазначив, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, тому дійшов правомірного висновку про задоволення позову, а доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування судового рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу передати на новий розгляд.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 17 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У жовтні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У жовтні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про поділ майна та визнання договору недійсним призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, зокрема, суди не надали належної оцінки тому, що майно придбано за її особисті кошти. На момент набуття права власності на автомобіль позивач та відповідач не проживали разом як подружжя та не вели спільне господарство. Крім того, не враховано здійснення нею покращень технічного стану житлового будинку, внаслідок чого значно зросла його вартість. Судом першої інстанції не витребувано договір купівлі-продажу, автомобіля «Хюндай Туксон», державний номерний знакНОМЕР_1 , від 01 грудня 2016 року та не мотивовано, у чому полягає порушення статей 215, 216 ЦК України під час укладення договору купівлі-продажу автомобіля. Крім того, увипадку залишення рішення судів попередніх інстанції без змін у спірної земельної ділянки буде два власника.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з частинами першою, другою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність поширюється на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя (презумпція спільності майна подружжя).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

У зв`язку із цим доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

У частині третій статті 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі

№ 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відійшла від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України: від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного

у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому

з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суди попередніх інстанцій виходили з тим підстав, що автомобіль «Хюндай Туксон», державний номерний знак НОМЕР_1 , набутий за спільні кошти і за час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, а тому неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України. Отже, оспорювані правочини є недійсними в силу статей 203, 215 ЦК України.

Установивши, що 1/2 частини спірного житлового будинку належить подружжю на праві спільної сумісної власності, набутий за спільні кошти подружжя і за час шлюбу, презумпція спільності подружжя не спростована, належним чином оцінивши всі докази, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та визнання за ОСОБА_1 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають

у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Ураховуючи наведені норми права, а також те, що позивач як учасник спільної частковій власності на Ѕ частини будинку, набуває і право на земельну ділянку пропорційно розміру його частки у спільній власності на вказаний будинок, суди дійшли правильного висновку та правомірно визнали за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини земельної ділянки, загальною площею 0,17 га., призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи в касаційній скарзі про те, що судами попередніх інстанцій не спростовані доводи відповідача про придбання майна за її особисті кошти, є безпідставними, оскільки судами попередніх інстанцій встановлено, що крім розписок про отримання грошей у позику, матеріали справи не містять доказів витрачання вказаних коштів на придбання житлового будинку, повернення позики особисто ОСОБА_4 .

Крім того, доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано здійснених нею покращень технічного стану житлового будинку, внаслідок чого значно зросла його вартість, є необґрунтованими, оскільки ці обставини не входять до предмета доказування у цій справі.

Також доводи касаційної скарги про те, що у випадку залишення рішення судів попередніх інстанцій в силі у земельної ділянки буде два власника є безпідставними, оскільки земельна ділянка із об`єкта спільної сумісної власності подружжя у зв`язку з визнанням за позивачем права власності на її Ѕ частини набула статусу спільного часткового майна з визначенням ідеального розміру часток її співвласників (стаття 372 ЦК України).

Крім того, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що судами не витребувано договір купівлі-продажу, автомобіля «Hyundai Tucson», державний номерний знак НОМЕР_1 , від 01 грудня 2016 року, оскільки на виконання ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 03 лютого 2017 року Міністерством внутрішніх справ України регіональним сервісним центром в Одеській області територіальним сервісним центром № 5141 надано відповідь про те, що 01 грудня 2016 року автомобіль «Hyundai Tucson», державний номерний знак НОМЕР_1 перереєстровано на іншого власника на підставі договору купівлі-продажу спірного автомобіля від 01 грудня 2016 року.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що усуді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 06 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець