ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 203/1361/17ц

провадження № 61-772св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна казначейська служба України,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області, прокуратура Дніпропетровської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2017 року, ухвалене у складі судді Католікяна М. О., та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Баранніка О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є., та касаційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області, прокуратура Дніпропетровської області, про визначення розміру та стягнення заробітку, неодержаного за час відсторонення від роботи.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 3 березня 2009 року Дніпропетровським транспортним прокурором відносно нього порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 364 та частиною другою статті 366 КК України. На час порушення кримінальної справи він обіймав посаду начальника відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровське моторвагонне депо» Державного підприємства «Придніпровська залізниця.

Проведення досудового розслідування доручено слідчому Дніпропетровської транспортної прокуратури Резніку В. І .

23 червня 2009 року слідчим Дніпропетровської транспортної прокуратури Резніком В. І. відносно нього як начальника відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровське моторвагонне депо» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» порушено та прийнято до свого провадження кримінальну справу № 41803/2 за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 364 та частиною другою статті 366 КК України, яку об`єднано в одне провадження зі справою № 41803.

23 червня 2009 року слідчим Дніпропетровської транспортної прокуратури Резніком В. І. йому пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 364 та частиною другою статті 366 КК України.

27 червня 2009 року слідчим Дніпропетровської транспортної прокуратури Резніком В. І. винесено постанову про відсторонення його від займаної посади, на виконання якої наказом № НОК-468/ОС від 15 липня 2009 року начальника державного підприємства «Придніпровська залізниця» ОСОБА_3 його тимчасово до рішення суду відсторонено з 16 липня 2009 року від виконання обов`язків начальника відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровське моторвагонне депо».

Кіровським районним судом м. Дніпропетровська 4 травня 2016 року постановлено виправдувальний вирок, за яким його визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складів цих злочинів.

Посилаючись на викладене, а також на те, що з часу відсторонення від займаної посади, тобто з 16 липня 2009 року по 24 квітня 2012 року, його було переведено на посаду провідного інженера-технолога, у зв`язку з чим він не отримував належну заробітну плату, неодержана сума нарахованого заробітку за час відсторонення від роботи складає 57 942,46 грн.

З урахуванням того, що підприємство є податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб і зобов`язано сплатити в бюджет податок у розмірі 18% та військовий збір у розмірі 1,5% з вказаної суми, ОСОБА_1 просив визначити йому розмір неодержаного заробітку за час його відсторонення від роботи (посади) у сумі 46 643,68 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2017 року позов задоволено.

Стягнено з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 заробіток, неодержаний за час відсторонення його від займаної посади, у сумі 46 643,68 грн без утримання з цієї суми при виконанні рішення обов`язкових платежів і зборів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції встановив, що позивача незаконно притягнено до кримінальної відповідальності і у період з 16 липня 2009 року по 24 квітня 2012 року він незаконно відсторонений від займаної посади, у зв`язку з цим був позбавлений можливості працювати та забезпечувати своє життя, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і наявність правових підстав для їх задоволення.

Посилаючись на приписи статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», суд першої інстанції вважав, що на користь позивача підлягає стягненню розмір неодержаного ним заробітку за час відсторонення від посади, що становить 57 942,46 грн, а з урахуванням утримання з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору сума, що підлягає стягненню на корись позивача, становить 46 643,68 грн.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року апеляційні скарги Державної казначейської служби та першого заступника прокурора Дніпропетровської області відхилено, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційні скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У грудні 2017 року Державна казначейська служба України подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що, вирішуючи справу, суди не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заявник вказував на те, що відповідно до статей 92 і 95 Конституції України виключно законами України визначається Державний бюджет України і бюджетна система України та тільки законом про Державний бюджет України визначені будь-які видатки на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Відповідно до пункту 8 статті 7 та пунктів 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України.

Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам за час відсторонення від роботи, а, відтак, рахунки, з яких здійснювати таке відшкодування, у Казначействі відсутні.

Крім того, заявник також вказував на неврахування судами положень статті 12 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та практики Верховного Суду України щодо компетенції органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури з встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянином унаслідок їх незаконних дій. Вважає, що тільки у разі незгоди з постановою слідчого ОСОБА_1 міг звернутися до суду.

У грудні 2017 року прокуратура Дніпропетровської області подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі прокуратура Дніпропетровської області вказувала на те, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з відповідними позовом, на підтвердження розміру неодержаного заробітку за час відсторонення від займаної посади надав лист Регіональної філії «Придніпровської залізниці» від 24 листопада 2016 року, який є неналежним доказом, тому розмір стягненої суми обраховано неправильно.

Також зазначала про залишення судами поза увагою, що розмір цих суми обчислюється з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій із заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади).

Згідно з пунктом 1 частини першої та пункту 9 частини третьої Положення середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється: для робітників і службовців - у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1955 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Таким чином, розмір неодержаного ОСОБА_1 за час відсторонення його від роботи у період з 16 липня 2009 року по 24 квітня 2012 року повинен визначатись судом не за сумою щомісячного ненарахованого заробітку, як це визначено у листі Регіональної філії «Придніпровської залізниці» від 24 листопада 2016 року, а на підставі середньомісячного заробітку громадянина, розрахованого відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1955 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Залишено судами поза увагою і те, що статтею 12 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Після винесення постанови така постанова подається до Державної казначейської служби для одержання чека і виплати громадянинові суми; відшкодовування проводиться установою банку на підставі чека, виданого органом Державної казначейської служби.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували та стягнули з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 заробіток, неодержаний за час відсторонення від займаної ним посади, у сумі 46 643,68 грн без утримання з цієї суми при виконанні рішення обов`язкових платежів і зборів.

Відзиви на касаційні скарги не надходили

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Державної казначейської служби України.

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокуратури Дніпропетровської області.

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 3 березня 2009 року Дніпропетровським транспортним прокурором відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України.

ОСОБА_1 на час порушення кримінальної справи обіймав посаду начальника відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровське моторвагонне депо» ДП «Придніпровська залізниця».

Проведення досудового розслідування доручено слідчому Дніпропетровської транспортної прокуратури Резніку В. І .

23 червня 2009 року слідчим Дніпропетровської транспортної прокуратури Резніком В. І . ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 364 та частиною другою статті 366 КК України.

27 червня 2009 року слідчим Дніпропетровської транспортної прокуратури Резніком В. І. винесено постанову про відсторонення ОСОБА_1 від займаної посади.

15 липня 2009 року наказом начальника ДП «Придніпровська залізниця» № НОК-468/ОС на виконання постанови слідчого від 27 червня 2009 року ОСОБА_1 тимчасово відсторонено з 16 липня 2009 року від виконання обов`язків начальника відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровське моторвагонне депо» ДП «Придніпровська залізниця».

4 травня 2016 року вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складів цих злочинів.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 4 травня 2016 року залишено без змін.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційних скарг, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Статтею 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, визначених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 незаконно був притягнений до кримінальної відповідальності, оскільки вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 4 травня 2016 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складів цих злочинів.

Вирішуючи справу, суди також встановили, що у період з 16 липня 2009 року по 24 квітня 2012 року ОСОБА_1 був незаконно відсторонений від займаної ним посади.

З листа структурного підрозділу «Дніпровське моторвагонне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», правонаступником якого є відокремлений структурний підрозділ «Дніпропетровське моторвагонне депо» ДП «Придніпровська залізниця», від 24 листопада 2016 року № РПЧ1-4/904 суди встановили, що неодержана ОСОБА_1 сума нарахованого заробітку за час відсторонення його від посади у період з 16 липня 2009 року по 24 квітня 2012 року складає 57 942,46 грн. З урахуванням утримання з цієї суми податку на доходи фізичних осіб (18%) та військового збору (1,5%) сума становить 46 643,68 грн.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій повно та всебічно встановили обставини справи, врахували зазначені норми закону та дійшли обґрунтованого висновку, що на користь позивача з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку підлягає стягненню заробіток, не одержаний позивачем за час відсторонення від займаної посади, у сумі 46 643,68 грн без утримання з цієї суми при виконанні рішення обов`язкових платежів і зборів.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанції є правильними.

Твердження Державної казначейської служби України стосовно того, що Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам за час відсторонення від роботи, а, відтак, рахунок, з якого повинно здійснюватись таке відшкодування, відсутній, касаційний суд відхиляє, оскільки відсутність у казначействі відповідного рахунку не є підставою для відмови у позові.

Безпідставними є і твердження щодо незастосування судами практики Верховного Суду України, а саме невраховання постанови Верховного Суду України від 12 лютого 2016 року № 6-2089цс15, оскільки обставини, встановлені у цій справі, не є подібними до обставин, встановлених у справі, що розглядалася Верховним Суд України.

Доводи про визначення розміру неодержаного ОСОБА_1 за час відсторонення його від роботи у період з 16 липня 2009 року по 24 квітня 2012 року не за сумою щомісячного ненарахованого заробітку, як це визначено у листі Регіональної філії «Придніпровської залізниці» від 24 листопада 2016 року, а на підставі середньомісячного заробітку, розрахованого відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1955 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» суд відхиляє з огляду на наступне.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади). На спростування сум, визначених судом до стягнення, заявник відповідного розрахунку не надав.

Щодо доводів про незастосування статті 12 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», необхідно зазначити наступне.

За змістом положень частини першої статті 12 зазначеного Закону розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Частиною другою зазначеної статті встановлено, що у разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

З метою визначення порядку застосування Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» затверджено Положення, пунктом 6 якого встановлено, що суд одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили, направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які цей громадянин має право претендувати.

Згідно з пунктами 11, 12 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції.

У місячний термін з дня звернення громадянина суд витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», ухвалу. Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої ухвали. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду вищої інстанції в касаційному порядку.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Оскільки позивача було незаконно відсторонено від займаної посади, що є обмеженням його права, то шкода, завдана внаслідок такої процесуальної дії підлягає відшкодуванню і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону (стаття 1176 ЦК України, стаття 1 Закону «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»).

Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі ухвалення виправдувального вироку покладається на суд, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.

Законом установлено, що визначення розміру середнього заробітку, який громадянин втратив внаслідок незаконних дій, у разі ухвалення виправдувального вироку здійснює суд, про що виносить відповідну ухвалу.

Відносно ОСОБА_1 не виконано передбачений статтею 11 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» обов`язок роз`яснення порядку поновлення її порушених прав, та встановлений пунктами 6, 11, 12 Положення порядок повідомлення про звернення за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Проте зазначені обставини не є підставою для відмови у захисті його порушеного права.

Оскільки Закон України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

З аналізу положень статті 12 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» вбачається, що саме суд, який ухвалив виправдувальний вирок, визначає розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив унаслідок незаконних дій та які підлягають стягненню на його користь, і таке судове рішення може бути оскаржене до суду вищої інстанції відповідно до положень цивільного процесуального законодавства.

Стосовно питання доступу до суду Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (див. справу «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес дела Торре проти Іспанії»).

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (див. рішення від 4 грудня 1995 року «Беллет проти Франції»).

Суди встановили, що на захист свого порушеного права ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення суми неодержаного заробітку за час його відсторонення від роботи (посади), який він втратив внаслідок незаконних дій.

Суди відповідно до вимог закону вчинили необхідні процесуальні дії та встановили з листа Регіональної філії «Придніпровської залізниці» від 24 листопада 2016 року розмір неодержаного позивачем заробітку за час його відсторонення від роботи, який стягнули за рахунок коштів державного бюджету.

Ураховуючи наявність порушеного права позивача, встановленого законом права на звернення до суду за захистом такого права та права на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного відсторонення від посади на, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суд першої інстанції та апеляційний суд ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України та касаційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС. О. Кузнєцов
Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов