Дата документу 04.03.2019
Справа № 334/5199/18
Провадження № 2/334/844/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.,

при секретарі Мінадзе Д.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів

встановив:

До Ленінського районного суду м.Запоріжжя звернулася ОСОБА_1 з позовом до своєї доньки ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 26.01.1964 року у позивачки народилась донька - ОСОБА_3 ( надалі Відповідач), про що у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Тростянецького районного управління юстиції у Сумській області зроблено запис за № 50 та видано свідоцтво про народження. В графі батьки матірю зазначена - ОСОБА_4 ( надалі Позивач). На час народження дочки прізвище позивача було ОСОБА_4, на даний час прізвище ОСОБА_1. На даний час прізвище дочки - ОСОБА_2.

Позивачка з 1995 року має хронічні захворювання - порушення функції суглобів н/конічностей II ст., преглаукому обох очей, хронічний гастродуоденіт, гіпертонічна хвороба II ст., церебросклероз II. Вона потребує постійного підтримуючого лікування, допомоги, що підтверджується відповідними медичними довідками. На даний час вона є непрацездатною особою за віком. Пенсія, яку вона отримує не забезпечує необхідного мінімуму проживання. Розмір пенсії складає 1573 грн. Інших джерел доходів позивачка не має.

Кожен місяць вона купує високовартісні ліки, які необхідні їй у звязку з її захворюваннями. Несе витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. ЇЇ матеріальне становище на даний час є вкрай важким.

Відповідач добровільно надавати матеріальну допомогу в розмірі 1000 грн. щомісяця відмовляється, не відвідує її, не доглядає та не цікавиться станом здоровя матері. Фактично залишивши її напризволяще, тобто своїми діями висловлює байдужість до її та її життя.

У звязку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на її користь у розмірі 1000 гривень щомісячно.

У судовому засіданні, позивачка, наполягаю на фактах, викладених у позовній заяві просила суд задовольнити її вимоги у повному обсязі, а також пояснювала, що відповідачка на даний час повнолітня, працездатна, стан її здоровя задовільний, інвалідність їй не встановлювалась, інших утриманців вона не має, а позивачка навпаки є непрацездатною за віком, отримує маленьку пенсію від держави, потребує матеріальної допомоги, батьківських прав відносно відповідача не позбавлялась, будь - які джерела доходу в неї відсутні, отже відсутні підстави для звільнення відповідачки від обовязку утримувати її, тому вважає заявлені позовні вимоги про стягнення з повнолітньої дочки аліментів на утримання матері в розмірі 1000 грн. (одна тисяча гривень) щомісяця законними та обґрунтованими.

Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та пояснювала, що позивачка, як мати відповідачки, взагалі не виконувала своїх обов'язків по відношенню до відповідачки, що, зокрема, проявлялось у небажанні виховувати свою дочку та неналежній поведінці позивачки, адже остання дуже часто вживала спиртні напої, що ставало приводами до агресії позивачки відносно відповідача. Позивачка взагалі не надавала ніякої матеріальної допомоги для навчання відповідача, що примусило відповідача важко працювати після навчального процесу для оплати свого проживання та подальшого навчання. Позивачку взагалі не цікавило життя відповідача, де він бере кошти на навчання, їжу, де проживає та взагалі, що з нею.

ОСОБА_2 зазначала, що вона особисто воліла налагодити відносини з позивачкою. Намагалася телефонувати та шукала постійних зустрічей з нею, адже вона є рідною матір'ю відповідачки, проте всі намагання були марними, оскільки позивачка особисто відсторонилась від неї як від своєї доньки.

За добровільною матеріальною допомогою до дочки позивачка не зверталась.

Також, відповідачка зазначала, що посилання її матері, що їй важко сплачувати комунальні послуги спростовуються її показами, оскільки сама позивачка, фактично, сама не бажає скористатись допомогою, яка надається державою. Так, зокрема, відповідно до п. 1 Положення «про порядок призначення житлових субсидій» Житлова субсидія є безповоротною адресною державною соціальною допомогою громадянам - мешканцям домогосподарств, що проживають в житлових приміщеннях (будинках) і не можуть самотужки платити за житлово - комунальні послуги, оплачувані витрати на управління багатоквартирним будинком.

Підсумовуючи вищевикладене, відповідачка просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача, пояснення відповідача, дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, врахувавши предмет та підставу позову, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, щопозовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав:

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, відповідно до ст. ст. 81, 13, ч.5 ст.263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог.

У судовому засіданні було встановлено та підтверджено належними доказами, що дійсно позивачка ОСОБА_1 є рідною матірю ОСОБА_2.

Обов'язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплений в статті 51 Конституції України.

Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними особами, зокрема, є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами.

Виписний епікриз з якого вбачається, що позивачка звернулась з підозрою на діагноз глаукома обох очей. Вказаний епікриз датований 1995 роком. В даному епікризі в якості лікування призначено лише нагляд у лікаря, приймання пилокарпину 1% 1 раз на день, та раціональний режим з обмеженням солі та води. Медичний висновок про здатність до самообслуговування.

Позивачка у судовому засіданні вказувала на те, що вона є літньою людиною потребує необхідного лікування та вимушена вживати та вживати лікарські препарати. Проте, єдиний документ, який було надано позивачем та містить інформацію про необхідні ліки це виписний епікриз датований 1995 роком, а вартість ліків взагалі склала лише 36,5 гривень. Будь-яких інших документів, які б слугували підтвердженням необхідності вживання будь-яких ліків відсутні.

Тобто, докази на які посилається позивачка датовані як мінімум 10 річної давнини.

Що стосується матеріального становища відповідача, судом досліджено, що у 2018 році відповідачка отримувала мінімальну заробітну плату на посаді голови правління ОСББ, яка дорівнює 3764 гривень щомісяця та також несе витрати на утримання своєї квартири, про що було надано відповідні квитанції.

Посилання позивачки на те, що відповідачка не хоче спілкуватись з нею та уникає її були ретельно перевірені в ході судового розгляду та встановлено, що відповідачка особисто та разом зі своїми дітьми (онуками позивачки) постійно намагались знайти спільну мову разом з позивачкою. Дзвонили їй неодноразово, приходили до неї в гості, при чому як до подачі позову так і після цього,- Проте, кожного разу як відповідачка шукала зустрічей з позивачкою остання кожного разу починала ображати її, кричала нецензурну брань, вижинала її та навіть погрожувала найняти осіб, які вчинять над відповідачкою фізичну розправу. Кожен подібний випадок здійснювався позивачкою у нетверезому стані, що підкреслює її розгульний образ життя та можливі наслідки, які могли спричинити її організму.

Даний факт був підтверджений показами свідка ОСОБА_5

Згідно ч.1 ст. 202 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатним, в розумінні ч. 3 ст. 75 СК України, вважається той з батьків, хто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи.

Згідно ч.1 ст. 205 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.

Як роз'яснено в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3, обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв'язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред'явлено позов про стягнення аліментів, зобов'язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов'язків щодо них (ст. 204 СК). Згідно з ч. 2 ст. 205 СК при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків.

Тобто, виходячи із зазначених норм, обов'язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів:1) походження дитини від матері, батька 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов'язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних обставин.

З огляду на вищевикладене вбачається, що право на утримання від дочки, сина, мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. А необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15.

При цьому, аналогічна правова позиція зазначена в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 494/1682/15-ц та від 10 жовтня 2018 року по справі № 301/160/17.

Згідно ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2018 року - 1700 гривень, з 1 липня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1853 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 гривні, з 1 липня - 1841 гривня, з 1 грудня - 1921 гривня; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.

Норма ст..202 Сімейного кодексу України є зобов'язальною, але позивач повинен довести потребу у матеріальній допомозі.

Однак позивачем не надано до суду доказів (належних, переконливих, достовірних) про стан здоров'я позивача та щомісячний розмір понесених ним витрат на лікування.

Посилання позивача на те, що розмір отримуваної нею пенсії не дозволяє їй забезпечити собі гідне існування, а визначений законодавством розмір прожиткового мінімуму не забезпечує всіх потреб позивача, без надання доказів такої потреби, не може бути підставою для задоволення позову та визначення аліментів у будь-якому розмірі.

Рішення суду не може бути прийнято на припущеннях.

Також не було надано до суду жодних доказів, що позивач має скрутне матеріальне становище, а інших переконливих доказів, які підтверджували б викладені позивачем обставини ні позивачем, ні представником позивача до суду не надано.

Твердження позивача про недостатність пенсії для лікування не підтверджено належними та допустимими доказами про розмір необхідних витрат, що позбавляє суд визнати позивача таким, що потребує матеріальної допомоги.

Із наданих позивачем довідок про розмір пенсії по інвалідності, вбачається, що розмір пенсії є не нижче прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, позивачем суду не було надано належних та достовірних доказів, в розумінні Цивільного процесуального кодексу України, в підтвердження необхідності в отриманні сторонньої допомоги з боку відповідача. Факт непрацездатності останнього та отримання ним пенсійних виплат, у незначній на його думку сумі, не є підставою для стягнення аліментів на його утримання. Крім того, з наданих суду доказів суд позбавлений можливості встановити факт можливості надання такої матеріальної допомоги з боку відповідача.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи зазначене, те, що позивач отримує щомісячний дохід, який складає прожитковий мінімум встановлений законодавством, факт потреби матеріальної допомоги позивачем не доведено, що виключає можливість застосування ч.1 ст. 202 СК України, враховуючи матеріальне становище відповідача, стан його здоров'я та членів його сім'ї, недоведеність наявності можливості утримувати батька, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Тому, хоч в судовому засіданні і встановлено, що у відповідача не виникло обов'язку сплачувати аліменти на користь позивача, та обставина, що позивач як мати ухилялася від виконання батьківських обов'язків по відношенню до відповідача як доньки, в контексті ст.204 СК України (дочка, син можуть бути звільнені судом від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків) є додатковою підставою для відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 201, 202, 204 СК, ст. ст. 12, 13, 83, 263, 264, 265, 279, 430 ЦПК України , суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Запоріжжя області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 13 березня 2019 року.

Суддя: Козлова Н. Ю.