Справа № 431/4278/19
Провадження № 22-ц/810/951/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м.Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Авалян Н.М. (суддя-доповідач)

суддів - Єрмакова Ю.В., Луганської В.М.

за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В.

представника відповідача - ОСОБА_1 .

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області

на рішення Старобільського районного суду Луганської області (суддя Пелих О.О.)

від 02 жовтня 2019 року

у справі про визнання права власності в порядку спадкування на страхові виплати

учасники справи:

позивач ОСОБА_2

відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області

встановив:

19 липня 2019 року позивач звернувся до суду позовом, в обґрунтування вказав наступне. Батько позивача ОСОБА_3 перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Сорокине Луганської області, яке на даний час знаходиться на тимчасово окупованій території України. З липня 2014 року йому були припинені страхові виплати. Заходів щодо вирішення питання про їх поновлення за життя ОСОБА_3 не вчиняв. З окупованої території не виїжджав, статус тимчасово переміщеної особи не отримував. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на майно, а саме: грошові кошти, у вигляді соціальних (регресних) виплат, які були нараховані, але невиплачені померлому спадкодавцю за життя Фондом соціального страхування України, розмір яких складає приблизно 110 000 грн. (2 500 х 44 = 110 000) де 2 500,00 грн. - це щомісячна страхова виплата, а 44 місяці період з моменту останньої виплати до смерті батька. Вважав, що вказана сума входить до складу спадщини, яку він має намір успадкувати. Добровільно виплатити вказану суму відповідач відмовляється, а тому посилаючись на судову практику, вимоги діючого законодавства просив суд визнати за ним право власності на суму грошей, які входять до складу спадщини, у виді страхових виплати, за період починаючи з моменту припинення виплати - липень 2014 р. по час смерті ОСОБА_3 - березень 2018 р., стягнути їх з відповідача.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 02 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування за законом на суму грошей, які входять до складу спадщини у виді страхових виплат за період з грудня 2014 по березень 2018 р.р. на одержання яких за життя мав право його батько ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 97 530 грн. 78 коп.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на користь ОСОБА_2 суму страхових виплат за період з грудня 2014 по березень 2018 р.р. у розмірі 97 530 грн. 78 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позовну. Вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права щодо прав на спадкування та не врахував особливості регулювання правових відносин, пов`язаних з тимчасово окупованими територіями, який передбачає особливий порядок забезпечення права і свобод громадян України, що на них проживають. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що спадкодавець ОСОБА_3 перебував на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Сорокине Луганської області. У зв`язку з проведенням антитерористичної операції вказане відділення Фонду не перемістилося на підконтрольну владі України територію, а тому було припинено видатки для забезпечення діяльності відділення та відповідно припинено нарахування та виплату страхових виплат потерпілим (членам їх сімей). Виплата страхових коштів підлягає відновленню лише на підставі заяви потерпілого до робочого органу Фонду за його фактичним місцем проживання (перебування). Спадкодавець ОСОБА_3 з моменту припинення страхових виплат по день смерті не звертався з відповідною заявою, а тому страхові виплати не нараховувались, у зв`язку з чим заборгованість Фонду перед ОСОБА_3 відсутня. Оскільки спадкодавець ОСОБА_3 не набув права на щомісячні страхові виплати, а тому позивач, як його спадкоємець, не має права на отримання страхових коштів.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає помилковими доводи відповідача про неправильне застосування до правовідносин сторін норм матеріального права, які судом застосовані правильно, з урахуванням практики Верховного Суду у справах зазначеної категорії.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивач в судове засідання не з`явився, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи з огляду на те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлені наступні факти, які підтверджені доказами та визнаються сторонами.

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть та рішенням Московського районного суду м. Харкова.

Статтею 1261 ЦК України визначена перша черга спадкоємців за законом, а саме у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця.

Спадкодавець ОСОБА_3 з 01 квітня 2001 року перебував на обліку та отримував страхові виплати у Відділені м. Сорокине Луганської області. Розмір щомісячної страхової виплати становив 2 420 грн. 70 коп.

З 01.12.2014 нарахування та виплату страхових сум потерпілим припинено у зв`язку з тим, що Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Сорокине Луганської області знаходиться на тимчасово окупованій території Україниі не здійснювало переміщення у населені пункти, де органи державної влади виконують свої повноваження у повному обсязі. Справи потерпілих осіб залишилися у відділенні, доступу до них немає.

Заборгованість щомісячних страхових виплат перед спадкодавцем становить 40 місяців + 9 днів, а саме з 01.12.2014 по 09.03.2018 р., при цьому щомісячна страхова виплата складала 2 420 грн. 70 коп., у зв`язку з чим до стягнення підлягає сума у розмірі 97 530 грн. 78 коп., з розрахунку (40 міс. (01.12.2014-01.03.2018) + 9 днів до 09.03.2018 (день смерті),

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_3 мав право на отримання страхових виплат, не залежно від звернення до робочих груп Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на підконтрольній Україні територіїта його проживання на окупованій території, а тому спадкоємець ОСОБА_2 відповідно до положень ст. 1227 ЦК України має право на отримання страхових виплат в порядку спадкування за законом.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та правильно застосованим нормам матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.10 ст.47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини.

Відповідно до ст.1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

За змістом вищезазначених норм спадкодавець мав право на призначені йому безстроково щомісячні страхові виплати, а тому це право на неотримані суми страхових успадковується, а неотримані суми страхових виплат входять до складу спадщини.

Апеляційний суд відхиляє довід апеляційної скарги про те, що неотриманні суми страхових виплат не входять до складу спадщини, оскільки спадкодавець за життя не звертався до робочих органів Фонду, розташованих на території підконтрольній владі України та не скористався своїм правом на отримання призначених страхових виплат, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до п/п. «в» п. 1 ч.1 ст. 21 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто до 01 січня 2015 року) у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, виплачуючи йому, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого.

Згідно зі ст. 28 вказаного Закону грошові суми, які відповідно до ст. 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку, є страховими виплатами. Зазначені грошові суми складаються, зокрема, із страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності.

Статтею 40 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (у редакції до 01 січня 2015 року) передбачено, що страхові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком. Страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК

Належні суми страхових виплат, що з вини Фонду соціального страхування від нещасних випадків не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини.

З 01 січня 2015 року зазначені норми встановлені частинами першою, п`ятою та шостою ст.47 закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІІ).

Статтею 27 Закону України «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено підстави припинення страхових виплат: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г)внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов`язків щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами.

Крім того ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено припинення страхових виплат: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Тобто, вищевказаним законом не передбачено припинення страхових виплат у зв`язку з тим, що особа не зверталася до робочих органів Фонду, розташованих на території підконтрольній владі України, на що посилається скаржник в апеляційній скарзі.

Судом встановлено, що батькові позивача страхові виплати були призначені безстроково і право на їх отримання за життя він не втратив, тому страхові виплати, які належали спадкодавцю при житті і не були ним отримані мають включатися до складу спадщини. Та обставина, що батько позивача за життя не перемістився із тимчасово окупованої території на підконтрольні органам державної влади території не припиняє право на щомісячні страхові виплати, оскільки відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Однак, на окремих територіях Донецької та Луганської областей не запроваджено воєнний та/або надзвичайний стан.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» на території Донецької області розпочато антитерористичну операцію.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року N 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Про необхідність соціального захисту осіб, які перебувають на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях ідеться і в Законі України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».

Відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.

Підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.

Це знаходить своє підтвердження і в п.2 ст.4 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» , де зазначено, що цілями державної політики є, зокрема, захист прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб; та пунктах 1, 3, 4 статті 6 цього Закону, де вказано, що основними напрямами захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях є: захист основоположних політичних і громадянських прав і свобод людини; сприяння забезпеченню відновлення порушених матеріальних прав; сприяння забезпеченню соціально-економічних, екологічних та культурних потреб.

Держава Україна не відступала від зобов`язань, визначених ст. 1, ст.14 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до ст.15 Конвенції, оскільки у постанові Верховної Ради України № 462-УІІІ від 21 травня 2015 року, якою схвалено заяву Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», зазначено про відступ від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статями 5, 6, 8 та 13, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №243/3505/16-ц.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необгрунтованість рішення суду першої інстанції, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України понесені відповідачем судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 388, 389, 390, 391 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області залишити без задоволення, а рішення Старобільського районного суду Луганської області від 02 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Дата виготовлення повного тексту постанови 20 грудня 2019 року.

Головуючий Н.М.Авалян

Судді Ю.В.Єрмаков

В.М.Луганська