Дата документу 09.01.2019 Справа № 336/6707/17
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 336/6707/17 Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В.
провадження № 22-ц/807/738/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Маловічко С.В.,

секретар Остащенко О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» (далі - Банк) звернувся до суду з вищевказаним позовом. Зазначав, що 22 червня 2011 року між Банком та ОСОБА_5 укладено договір №164810 про відкриття фізичній особі - працівнику бюджетної установи (отримувачу державної соціальної допомоги) карткового рахунку та здійснення його розрахунково-касового обслуговування за дебетово-кредитною схемою. 13 травня 2013р. та 30 січня 2015р. сторони уклали додаткові угоди до вказаного договору. За умовами додаткової угоди №2 від 30 січня 2015 року Банк відкрив на ім'я позичальника картковий рахунок, встановив кредитний ліміт на суму 17 000 грн. Строк дії кредиту визначено на відповідний період дії платіжної картки. Процентна ставка за кредитом є фіксованою і складає 24 % річних. Сторони погодили, що у випадку смерті клієнта строк виконання зобов'язання щодо погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів та інших платежів вважається таким, що настав з моменту смерті позичальника, при цьому строк дії платіжної картки припиняється, а також Банк припиняє нарахування процентів з дати настання вказаної обставини. ІНФОРМАЦІЯ_1 боржник ОСОБА_5 померла. 21 серпня 2017 року Банк направив претензію кредитора до Веселівської державної нотаріальної контори, на яку 05 вересня 2017 року отримав відповідь про те, що спадкоємцем боржника є ОСОБА_3 Станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 розмір заборгованості позичальника перед Банком становить 17 298,63 грн., із яких: за кредитом 16 998,55 грн., за відсотками 300,08 грн. Посилаючись на те, що в добровільному порядку спадкоємець відмовилася погасити вказану заборгованість, просив про її стягнення в судовому порядку на підставі ст.ст. 1281,1282 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2018 року відмовлено у задоволені позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Банк пропустив установлений ч.2 ст.1281 ЦК України строк позовної давності пред'явлення вимоги до спадкоємців померлого боржника. Крім того, на думку суду, Банком обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки за положенням ст. 1282 ЦК України у разі відмови спадкоємців померлого боржника від одноразового платежу кредитор має право на звернення стягнення на спадкове майно, а не на стягнення заборгованості зі спадкоємців позичальника.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову Банк зазначає, що судом першої інстанції дана неправильна оцінка зібраним у справі доказам. Вважає, що рішення суду ґрунтується на припущеннях. Пояснення свідків, довідка навчального закладу, в якому працювала позичальник до своєї смерті, про своєчасне надання кредитору інформації про смерть клієнта Банку є неналежними доказами у цій справі. Позивач вважає, що обраний ним спосіб захисту порушеного права є ефективним.

Копія апеляційної скарги і ухвала про відкриття апеляційного провадження отримані позивачкою 27 грудня 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що рішення суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи. Зауважує про те, що Банком не надано суду належного і допустимого доказу на підтвердження дати, коли він як кредитор спадкодавця дізнався про відкриття спадщини, тоді як відповідачем надані суду відповідні докази на підтвердження факту повідомлення працівників Банку про смерть її матері 23.12.2016р. і про надання їм копії свідоцтва про смерть. Вважає, що Банк пропустив встановлений ч.2 ст.1281 ЦК України шестимісячний строк пред'явлення претензії до неї як до спадкоємця померлого боржника, що є підставою для відмови у задоволенні вимог банку.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи сторони не з'явилися, повістка про виклик до суду Банку вручена 20.12.2018р., ОСОБА_3 - 27.12.2018р. Причини неявки суду не повідомили. Суд визнав причини неявки сторін у судове засідання неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення - зміні в частині правового обгрунтвання причин відмови у позові з огляду на такі обставини.

Встановлено, що між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_5 на підставі заяви укладено договір від 22 червня 2011 року №164810 про відкриття фізичній особі-працівнику бюджетної установи (отримувачу державної соціальної допомоги) карткового рахунку НОМЕР_1 та здійснення його розрахунково-касового обслуговування за дебетово-кредитною схемою (а.с.9-13).

13 травня 2013 року сторони уклали додатковий договір №1, згідно якому на ім'я ОСОБА_5 відкрито поточний рахунок НОМЕР_2 для зарахування заробітної плати/пенсії та здійснення платіжних операцій з використанням платіжної картки за дебетово-кредитною схемою. Сторони визначили, що Банк відкриває на підставі наданих клієнтом документів за тарифним пакетом поточний рахунок на умовах тарифного пакету «зарплатний». Банк зобов'язався приймати та зараховувати на рахунок грошові кошти, які надходять клієнту, та забезпечувати проведення розрахунків за операціями (а.с.14-17).

30 січня 2015 року між Банком та ОСОБА_5 було укладено додатковий договір №2 до договору №164810, за умовами якого Банк встановлює клієнту кредитний ліміт 17 000 грн. на відповідний період дії платіжної картки зі сплатою 24% річних. Кредит стає доступним клієнтові з дати першого зарахування заробітної плати.

За умовами договору клієнт зобов'язався погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі у разі закінчення строку дії платіжної картки, звільнення з організації, з якою Банком укладено договір про зарахування та виплату заробітної плати через поточні рахунки фізичних осіб з використанням платіжних карток (для тарифного пакету «зарплатний»).(а.с.18-20).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла (а.с.21).

Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором становила 17 298,63 грн., яка складається з: 16 998, 55 грн. - заборгованість за кредитом; 300,08 грн. - заборгованість за відсотками (а.с.25).

Реалізовуючи своє право, ПАТ «Ощадбанк» відповідно до правил статті 1281 ЦК України, пред'явив вимогу до спадкоємців шляхом подання 21 серпня 2017 року претензії до приватного нотаріуса Ворожбянової Л.М. Михайлівського районного нотаріального округу, в якій просив на підставі ч.2 ст.1281 та ст.1282 ЦК України прийняти його заяву як вимогу до спадкоємців боржника ОСОБА_5 (а.с.129).

Вказана заява 01 вересня 2017 року була направлена до Веселівської державної нотаріальної контори за територіальністю і зареєстрована 05 вересня 2017 року за № 565, спадкова справа №68/2017 (аюсю128-129).

Згідно з копією спадкової справи із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 до нотаріальної контори у межах шестимісячного строку звернулася дочка спадкодавця ОСОБА_3 (а.с.93).

15 серпня 2017 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 10, 6849 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.121-122).

Вартість спадкового майна не визначалася.

05 вересня 2017 року державний нотаріус повідомив ПАТ «Державний ощадний банк України» про те, що його вимога до спадкоємців боржника ОСОБА_5 зареєстрована в книзі обліку і реєстрації спадкових справ, а також про видачу спадкоємцю за законом свідоцтва про право на спадщину (а.с.144).

Спадкування, перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб'єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників.

Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.

Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов'язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості.

Поняття «строк пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред'явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред'явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Отже, висновки суду першої інстанції про пропуск Банком строку позовної давності не ґрунтуються на законі.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред'явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов'язаннями, а також припинення таких зобов'язань.

Оскільки зі смертю боржника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов'язки на нового боржника.

Право на захист є складовою будь-якого суб'єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців.

Відповідно до усталеної судової практики судами традиційно визнавались за кредиторами спадкодавця права на вимогу до спадкоємців щодо виконання зобов'язань попереднього боржника, спадкодавця.

У статті 16 розділу І «Основні положення» книги першої ЦК України визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.

Аналіз структури та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Зокрема, відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

У наведеній нормі права передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги. Ані зі змісту, ані з системного аналізу наведеного правила у зв'язку з іншими нормами ЦК України не має правових підстав зробити висновок, що такий спосіб захисту є єдино можливим.

Застосування правила статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов'язку в натурі.

Тлумачення ж статті 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майно, яке було передано спадкоємцю у натурі, не збереглося.

Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд.

Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов'язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов'язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Саме таке розуміння особливостей захисту прав кредиторів у спадкових відносинах відповідає основній меті цивільного права, якою є забезпечення стабільності цивільного обороту.

Такі ж правові висновки зроблені Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц (провадження № 61-5552свп18).

Зважаючи на наведене, необґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що банк не вправі вимагати з відповідача стягнення суми заборгованості за кредитним договором, оскільки спадкоємці боржника зобов'язані задовольнити вимоги кредитора шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено та лише у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Обов'язок спадкоємців боржника перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця полягає у поверненні сум за кредитом та іншими нарахуваннями за позикою, що виникли до дня смерті спадкодавця, але в межах вартості одержаного у спадок майна та відповідно до розміру часток кожного з них.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції наведених правил не врахував та дійшов неправильного висновку про обрання банком неналежного способу захисту порушеного права.

Проте порушення судом першої інстанції норм матеріального права не призвело до неправильного вирішення спору.

Як убачається із зібраних у справі письмових доказів 13 травня 2013 року сторони уклали додатковий договір №1, згідно якому на ім'я ОСОБА_5 відкрито поточний рахунок НОМЕР_2 для зарахування заробітної плати/пенсії та здійснення платіжних операцій з використанням платіжної картки за дебетово-кредитною схемою. Сторони визначили, що Банк відкриває на підставі наданих клієнтом документів за тарифним пакетом поточний рахунок на умовах тарифного пакету «зарплатний». Банк зобов'язався приймати та зараховувати на рахунок грошові кошти, які надходять клієнту, та забезпечувати проведення розрахунків за операціями.

Відповідно до витягу із поточного рахунку НОМЕР_2, відкритого на ім'я ОСОБА_5, останнє надходження заробітної плати і зарахування коштів на поточний рахунок було здійснено 30 листопада 2016 року через КЗ «Веселівська районна різнопрофільна гімназія», з якою ОСОБА_5 перебувала у трудових відносинах (а.с.177, том1).

Із листа КЗ «Веселівська районна різнопрофільна гімназія» від 17.07.2018 року №141 вбачається, що адміністрація гімназії через головного бухгалтера повідомила працівників ТВБВ 1000/0221 ЗОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» про смерть працівника гімназії ОСОБА_5 з метою закриття зарплатного рахунку працівника (а.с.55, том2)

Відповідач ОСОБА_3, яка була допитана у судовому засіданні за правилами допиту свідка, суду пояснила, що 23 грудня 2016 р. вона особисто передала керівнику банківського відділення, яке розташоване у АДРЕСА_2, копію свідоцтва про смерть матері.

Вказане узгоджується із поясненнями, що надала у ході судового розгляду свідок ОСОБА_7, яка особисто супроводжувала відповідачку ОСОБА_3 у всіх інстанціях, у яких необхідно було подати свідоцтво про смерть ОСОБА_5, а саме у навчальний заклад, де працювала остання, у банківське відділення ЗОУ ПАТ «Державний ощадний банк України», яке розташоване у смт. Веселе та т.ін.

Надавши оцінку вказаним доказам у відповідності до вимог ст.89 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач як кредитор спадкодавця дізнався про смерть боржника у грудні 2016 року, оскільки від бюджетної установи, з якою ОСОБА_5 перебувала у трудових відносинах, після 30 листопада 2016 року перестали надходити кошти для зарахування на «зарплатний рахунок» останньої, головний бухгалтер КЗ «Веселівська районна різнопрофільна гімназія» повідомила працівників ТВБВ 1000/0221 ЗОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» про смерть працівника гімназії ОСОБА_5 з метою закриття зарплатного рахунку працівника, донька померлої особисто передала керівникові банківського відділення копію свідоцтва про смерть матері.

Відповідно до ч.2 ,4 ст.1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги

Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Зважаючи на те, що про смерть боржника Банк дізнався (або міг дізнатися) у грудні 2016 року, а відповідну вимогу до спадкоємців кредитора подав до нотаріальної контори лише 28 серпня 2017 року, тобто з пропуском строку, встановленого ч.2 ст. 1281 ЦК України , Банк на підставі ч.4 ст.1281 ЦК України позбавляється права вимоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що пояснення свідків, лист навчального закладу не є належними і допустимими доказами на підтвердження факту обізнаності кредитора про смерть боржника у грудні 2016 року є неспроможними.

За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Вищевказані докази Банком не спростовані.

Зважаючи на те, що на ім'я позичальника був відкритий «зарплатний» рахунок, кошти на який надходили від бюджетної установи і після смерті працівника надходження таких коштів припинилося, Банк не міг не знати у грудні 2016 року про смерть працівника.

Отже, дійшовши правильного висновку про відмову у задоволенні позову, суд допустився порушень норм матеріального права, що за змістом ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.

За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст.376 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування причин відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 268, 374,376,382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2018 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування причин відмови у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови виготовлено і підписано 09 січня 2019 року.

Головуючий

Судді: