Справа № 309/2690/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 лютого 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Куштана Б.П. (доповідача)

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Хустського районного суду від 01 грудня 2017 року (у складі судді Волощук О.Я.) за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Горінчевської сільської ради Хустського району Закарпатської області, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Хустського нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання права власності на частину житлового будинку та господарських будівель, визнання недійсним і скасування рішення виконкому Горінчевської сільської ради, визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності на жилий будинок, визнання недійсним договору дарування будинку з надвірними спорудами та визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, -

встановив:

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з цим позовом у серпні 2016 р.

На обґрунтування позову зазначили, що вони є рідними сестрами та народжені від шлюбу ОСОБА_9 та ОСОБА_10. Бабусею позивачів по батьковій лінії - ОСОБА_11, було подаровано батькові будинок АДРЕСА_1. Батько позивачів ще до укладення шлюбу в 1929 році збудував до будинку літню кухні та хлів. Ці обставини підтверджуються архівними довідками та даними по господарських книг. ІНФОРМАЦІЯ_1 року батько позивачів ОСОБА_9 помер. За життя заповіту не склав. Спадкоємцями за законом померлого ОСОБА_12 були його дружина - ОСОБА_10, та діти - позивачі, які спадщину прийняли однак спадкових права не оформили. Таким чином, вони мають право на 4/5 зазначених вище будинку, літньої кухні та хліва. Однак, рішення ВК Горінчевської сільської ради № 8 від 26.03.1999 року оформлено право власності на домоволодіння у АДРЕСА_2, за ОСОБА_10 одноособово та видано їй свідоцтво про право власності на нерухоме майно. 03.06.1999 р. ОСОБА_10 подарувала вказане нерухоме майно своїй доньці - ОСОБА_13, а та в свою чергу продала його згідно з договором купівлі-продажу від 22.01.2015р. ОСОБА_7 Вважають, що вказані рішення сільської ради, свідоцтво про право власності та договори порушують їх права на будинок з прибудовами.

Посилаючись на викладене та ст.ст. 392, 393 ЦК України, після уточнення позовних вимог, просили суд:

1) визнати право власності на 1/5 частину житлового будинку (1918 року побудови), літньої кухні та хліва (1929 року побудови), розташованих в АДРЕСА_3 як на спадкове майно ОСОБА_9 за кожним з позивачів;

2) визнати протиправним і скасувати рішення ВК Горінчевської сільської ради № 8 від 26.03.1999 року в частині оформлення права власності на 4/5 частини домоволодіння в АДРЕСА_2, за ОСОБА_10;

3) визнати незаконним та скасувати Свідоцтво про право власності на жилий будинок, видане Горінчівською сільською радою 25.05.1999 р. у частині оформлення за ОСОБА_10 права власності на 4/5 частини домоволодіння в АДРЕСА_2;

4) визнати недійсним договір дарування будинку з надвірними спорудами в частині відчуження 4/5 частини нерухомого майна, укладеного 03.06.1999р. між ОСОБА_10 та ОСОБА_13;

5) визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку з прибудовами в частині відчуження 4/5 частини нерухомого майна, укладеного 22.01.2015р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Ухвалою Хустського районного суду від 01.12.2017р. закрито провадження в частині позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про скасування рішення ВК Горінчевської сільської ради № 8 від 26.03.1999 року, скасування Свідоцтва про право власності на жилий будинок, визнання недійсним договору дарування будинку з надвірними спорудами.

Рішенням Хустського районного суду від 01.12.2017р. позов задоволено частково: визнано право на спадкування за померлим у 1954 р. батьком ОСОБА_9 по 1/5 частині кожній житлового будинку 1918 року побудови, літньої кухні та хліва 1929 року побудови, що були розташовані в АДРЕСА_3, за ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5. У решті вимог відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні їх позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. В обґрунтування скарги посилаються на те, що суд дійшов помилкового висновку про те, що літня кухня та хлів 1929 року побудови були знесені. Вважають, що суд задовольнивши їх вимоги про визнання права власності, повинен був задовольнити й інші вимоги, які є похідними. Посилаються на те, що суд не вказав жодної норми, якою він керувався, відмовляючи у визнанні права власності на 1/5 частину старого жилого будинку, оскільки жодні приписи законодавства не забороняють особі визнавати право власності на майно, якого не існує.

Також дане рішення оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_6, яка в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд визнав право на спадкування позивачів, хоча ними таких вимог не заявлялося, цим самим порушив принцип диспозитивності цивільного процесу.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачів - ОСОБА_6, просить залишити таку без задоволення. Посилається на неможливість визнання права власності на неіснуюче майно. Указує на те, що жодні права позивачів відповідачами не порушено. Крім того, посилається на пропуск позивачами позовної давності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, а рішення - скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

За приписами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 є рідними сестрами, та народжені від шлюбу ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (т.1, а.с.11-13).

Бабусею позивачів по батьковій лінії ОСОБА_11 було подаровано батькові будинок АДРЕСА_1 за яким рахувався хлів 1929 року забудови. Дані обставини підтверджуються архівними довідками та викопіюванням з погосподарських книг за 1960-1970 р.р. (т.1, а.с.21-27).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року батько позивачів - ОСОБА_9, помер (Т.1 а.с.15). За життя ОСОБА_9 заповіту не склав. Спадкоємцями за законом за померлим ОСОБА_9, були його дружина - ОСОБА_10, та діти - позивачі по справі, які спадщину прийняли, позаяк були на той час неповнолітніми та проживали в батьківському будинку. При цьому, факт прийняття позивачами спадщини за померлим батьком та наявність у них права на спадкування ніким фактично не оспорюється.

Також з матеріалів справи вбачається, що згідно з рішенням загальних зборів колгоспу «Більшовик» від 15.04.1962р. ОСОБА_10 було надано дозвіл на будівництво будинку (т.1, а.с.70).

З викопіювань з погосподарських книг за 1970-1980р.р. убачається, що будинок за адресою АДРЕСА_1, побудовано в 1976 році, де головою дворогосподарства зазначена ОСОБА_10 (Т.2 а.с.60-69)

Рішенням ВК Горінчівської сільської ради № 8 від 26.03.1999р. оформлено право власності на домобудівлю у АДРЕСА_1, за ОСОБА_10 в цілому (т.1, а.с.17).

Згідно з договором дарування від 03.06.1999р. ОСОБА_10 подарувала будинок за адресою АДРЕСА_1, своїй доньці - ОСОБА_6 (Т.1 а.с.16).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.01.2015р. ОСОБА_6 відчужила будинок за адресою АДРЕСА_1, ОСОБА_7

Також із матеріалів справи вбачається, що під час розгляду цивільної справи № 2-44/2011 ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 19.04.2012 року встановлено те, що позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не доведено своїх прав на будинок АДРЕСА_1 позаяк такий збудований ОСОБА_10 після смерті їх батька, а рішення Горінчівської сільської ради № 8 від 26 березня 1999 року, Свідоцтво про право власності на домоволодіння, а також договір дарування від 03 червня 1999 року прав позивачів не порушують (т.1, а.с.30-37).

Таким чином, матеріалами справи та судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що позивачі не мають жодних майнових прав на будинок АДРЕСА_1 який був збудований після смерті їх батька та не входить до спадкової маси, а тому оспорювані наразі рішення Горінчівської сільської ради № 8 від 26 березня 1999 року, Свідоцтво про право власності на домоволодіння, договір дарування від 03 червня 1999 року та договір купівлі-продажу від 22 січня 2015 року не порушує жодних прав позивачів.

З огляду на викладене, такі позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволенню не підлягають. Доводи апеляційної скарги позивачів у цій частині про те, що ці вимоги є похідними від їх вимоги про визнання права власності є помилковими, оскільки побудований у 1918 році будинок, що належав їх батьку, не має жодного відношення до наразі існуючого будинку АДРЕСА_1

Щодо вимоги позивачів про визнання прав власності на 1/5 частину житлового будинку (1918 року побудови), літньої кухні та хліва (1929 року побудови), апеляційний суд констатує наступне.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України).

При цьому, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК України).

Отже, предметом захисту права власності може бути лише предмет матеріального світу, який є оборотоздатним та існує на момент вирішення спору.

Водночас, як встановлено судом першої інстанції, будинок 1918 року побудови, що належав ОСОБА_9, було розібрано у 2008 році та наразі не існує як предмет матеріального світу, що фактично визнається сторонами та підтверджується Актом комісії Горінчівської сільської ради № 219 від 18.07.2018 р., згідно з яким на території дворогосподарства за адресою АДРЕСА_1 знаходиться будинок 1970-х років побудови, літня кухня із цегли 1990-х років побудови та сарай 1960-х років побудови (т.3, а.с.33). При цьому недоречним є посилання позивачів в апеляційній скарзі на те, що чинне законодавство не забороняє визнавати право власності на неіснуючу річ, оскільки це суперечить самому змісту права власності.

З приводу літньої кухні та хліва (1929 року побудови) належить зазначити, що жодними документами не зафіксовано існування літньої кухні 1929 року побудови. В наявних в матеріалах справи погосподарських книгах за 1970-1980 р. р. відсутні запису про літню кухню 1929 року побудови. В оспорюваних договорах вказано, що до житлового будинку відноситься надвірні споруди: під літерою Б) сарай-літня кухня з цегли. Однак, згідно з указаним комісійним актом від 18.07.2018 р. така літня кухня із цегли збудована в 1990-х роках, а тому не могла належати батьку позивачів. Щодо хліва 1929 року побудови, то наявність такого відображена в погосподарських книгах за 1977-1895 р. р. Однак, починаючи з 1986 року в погосподарських книгах не відображено наявність хліву 1929 року побудови, натомість вказано про сарай 1960 року побудови (т.3, а.с.68-69), що узгоджується з актом від 18.07.2018р.

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази в своїй сукупності та взаємозв'язку не є достатніми для достовірного встановлення факту існування на час розгляду справи на території дворогосподарства № 26 в с. Горінчево-Ділок Хустського району Закарпатської області літної кухні та хліва 1929 року побудови. Посилання позивачів у апеляційній скарзі на те, що існування даних об'єктів нерухомості підтверджено по господарськими книгами та оспорюваними договорами, є помилковим.

Суд першої інстанції вірно вказав у своєму рішенні про те, що будинок 1918 року побудови та літня кухня і хлів 1929 року побудови наразі не існують.

Водночас, на думку колегії суддів, судом помилково задоволено позов частково, визнавши за позивачами право на спадкування на вказані вище об'єкти нерухомості.

Апеляційний суд звертає увагу, що позивачами пред'явлено вимогу саме про визнання права власності з посиланням на ст. 392 ЦК України. Вимог про визнання за ними права на спадкування позивачі не пред'являли, а тому суд визнавши за ними таке право, фактично порушив принцип диспозитивності. При цьому чинним цивільним законодавством не передбачено такого способу захисту як визнання права на спадкування. Таке право існує в особи в силу приписів Книги 6 ЦК України та не може ніким оспорюватися, що й має місце в даному випадку, позаяк відповідачами жодним чином не оспорюється право позивачів на спадкування за законом після смерті їх батька.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не може залишатися у силі та підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, -

постановив:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

2.Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

3.Рішення Хустського районного суду від 01 грудня 2017 року скасувати.

4.У позові ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовити.

5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

6.Повне судове рішення складено 08 лютого 2019 року.

Судді: