Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 639/9793/15

провадження № 61-18096св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_3 , на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 17 жовтня 2016 року у складі судді Іванової І. В. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Гуцал Л. В., Котелевець А. В., Піддубного Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути з відповідача вартість житлового будинку АДРЕСА_1 у розмірі 535 000, 00 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 11 березня 2008 року він на підставі договору купівлі-продажу набув право власності на вищезазначений будинок, придбавши його за 177 100, 00 грн, та у встановленому порядку зареєстрував своє право власності на нього. Після укладення зазначеного договору ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на будинок АДРЕСА_1 та витребування у нього вказаного будинку.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 грудня 2008 року позов ОСОБА_4 задоволено, після чого вона зареєструвала за собою право власності на спірний будинок та 27 березня 2009 року уклала договір його купівлі-продажу з ОСОБА_2 .

В подальшому 10 лютого 2012 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 грудня 2008 року було скасовано, а 04 березня 2013 року позов ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Оскільки житловий будинок АДРЕСА_1» вибув з його володіння поза його волею на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване, ОСОБА_1 вважає, що має право на визнання за ним права власності на спірний будинок та витребування його з чужого незаконного володіння. Оскільки на даний час спірний будинок знесений відповідачем, а на його місці здійснюється самочинне будівництво житлового будинку і гаражу, вважає, що належним способом захисту його порушеного права є відшкодування вартості будинку на підставі статей 388, 1212, 1213 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування вартості будинку на підставі статей 1212, 1213 ЦК України. Статтею 1212 ЦК України не передбачена можливість її застосування щодо добросовісного набувача, тобто особи, яка набула майно за відплатним договором.

Позивач не може вважатися потерпілим у розумінні вимог статті 1212 ЦК України, оскільки судовим рішенням на його користь стягнуто витрати на придбання спірного будинку у розмірі 177 100, 00 грн та 5 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди, відтак його порушені права вже захищені судом.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2016 року змінено в частині правового обґрунтування, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відповідно до статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, лише власник має право витребувати це майно від набувача.

Встановлено, що правочин, за яким відповідач набула у володіння спірне майно, вчинено за відсутності у продавця права на відчуження.

Разом з тим, позивач набув у власність спірний будинок шляхом укладення з ОСОБА_5 11 березня 2008 року договору купівлі-продажу, який, в свою чергу, придбав його у ОСОБА_6

ОСОБА_6 набув право власності на спірний будинок на підставі рішення Червонозаводскього районного суду м. Харкова від 19 листопада 2007 року, яке в подальшому було скасовано, а позов ОСОБА_6 залишено без розгляду.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Таким чином, ОСОБА_5 , а потім ОСОБА_1 також придбали спірний будинок у особи, яка не мала права його відчужувати, тому, незважаючи на те, що договір купівлі-продажу від 11 березня 2008 року, на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на нього не визнавався недійсним, він не є тією особою, якій за законом належить право вимоги на підставі статей 388, 1212, 1213 ЦК України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2016 року і рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування касаційної скарги зазначав про безпідставність висновків судів попередніх інстанцій про те, що придбання відповідачем спірного будинку у особи, яка набула право власності на підставі судового рішення є належною підставою для набуття права власності на нього. Суди залишили поза увагою, що рішення, на підставі якого ОСОБА_4 набула право власності на спірний будинок, в подальшому було скасовано.

У лютому 2016 року йому стало відомо, що спірний будинок був повністю зруйнований відповідачем, а на його місці побудований новий будинок, що призвело до зміни позовних вимог, оскільки стаття 388 ЦК України не містить положень щодо можливості відшкодування вартості майна у разі неможливості повернути його в натурі. У зв'язку з цим обґрунтованим та правомірним є посилання на частину другу статті 1213 ЦК України в частині відшкодування вартості майна у разі неможливості витребування його в натурі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із Жовтневого районного суду м. Харкова.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 квітня 2018 року справу № 639/9793/15 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2007 року у справі 2-3677/2007 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 визнано за ОСОБА_6 право власності у порядку спадкування за ОСОБА_8 на будинок АДРЕСА_1 , який згідно його заяви помер у 2005 році та був його дядьком. Зазначене рішення стало підставою для реєстрації 03 грудня 2007 року комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» права власності на вказаний будинок за ОСОБА_6 .

28 січня 2008 року ОСОБА_6 , від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_9 , уклав договір купівлі-продажу спірного будинку з ОСОБА_5

11 березня 2008 року ОСОБА_5 уклав з позивачем ОСОБА_1 договір купівлі-продажу спірного будинку та на підставі цього договору 14 березня 2008 року Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» зареєструвало за ОСОБА_1 право власності на нього.

21 лютого 2008 року ОСОБА_4 , яка є спадкоємицею за законом після смерті ОСОБА_8 , звернулася до Червонозаводського районного суду м. Харкова із заявою про перегляд рішення від 19 листопада 2007 року за нововиявленими обставинами, в обґрунтування якої зазначала, що ОСОБА_6 не перебував в родинних відносинах з померлим ОСОБА_8 , та останній помер ще ІНФОРМАЦІЯ_1 , а не в 2005 році, як це зазначав в своїй заяві ОСОБА_6 .

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2008 року рішення у справі 2-3677/2007 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 було скасовано. Того ж дня судом постановлено ухвалу про направлення справи за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Харкова. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2008 року позовну заяву ОСОБА_6 залишено без розгляду.

23 жовтня 2008 року ОСОБА_4 звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності та визнання права власності.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 грудня 2008 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, визнано право власності на спірний будинок за ОСОБА_4 , зобов`язано Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» скасувати реєстрацію права власності на цей будинок за ОСОБА_1

27 березня 2009 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . 16 квітня 2009 року на підставі цього договору Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» зареєструвало право власності на спірний будинок за ОСОБА_2 .

Рішенням 8 сесії 6 скликання Харківської міської ради № 343/11 від 06 липня 2011 року земельну ділянку площею 0,0574 га за адресою: АДРЕСА_1 , передано у власність ОСОБА_2 , на підставі чого 26 червня 2012 року їй видано державний акт на право власності на земельну ділянку ЯМ №881966.

20 грудня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова із заявою про скасування заочного рішення від 12 грудня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. Ухвалою від 10 лютого 2012 року вказане заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 березня 2013 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Суди встановили, що на момент розгляду справи що житловий будинок АДРЕСА_1 знесений, на його місці власником земельної ділянки ОСОБА_2 побудований новий будинок, який введено в експлуатацію 30 березня 2016 року. Право власності на нього зареєстровано за ОСОБА_2 . Попередній житловий будинок, який вона придбала у ОСОБА_4 , був знесений у зв`язку з його незадовільним технічним станом та зносом, який становить більше, ніж на 70% на момент придбання.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК Украни власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до частини першої статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок іншої особи поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, незалежно від того, чи було це результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

ОСОБА_2 набула право власності на спірний будинок шляхом укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_4 , тому відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статей 1212, 1213 ЦК України, які регулюють правовідносини, пов`язані з безпідставним отриманням чи збереженням майна, які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Як встановлено судами, позивач набув право власності на спірний будинок шляхом його придбання у ОСОБА_5 , який в свою чергу придбав його у ОСОБА_6 , який не мав права його відчужувати, оскільки рішення суду, на підставі якого ОСОБА_6 набув право власності на будинок АДРЕСА_1 , було скасоване, тому не породжує жодних правових наслідків.

З урахуванням наведеного, правильними є висновки судів про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 не є власником спірного будинку, відтак йому не належить право вимоги до ОСОБА_2 на підставі статей 388, 1212, 1213 ЦК України.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, їм надана належна правова оцінка та вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2016 року у його незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2016 року у його незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук