Справа № 163/1067/18 Головуючий у 1 інстанції: Чишій С. С.
Провадження № 22-ц/802/303/19 Категорія: 3 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Русинчука М.М., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Любомльської міської ради Волинської області, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними рішення міської ради та свідоцтва про право на спадщину за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 23 листопада 2018 року

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, покликаючись на те, що на присадибній земельній ділянці земель комунальної власності по АДРЕСА_1 розташований двоквартирний житловий будинок. Власником квартири № 2 є позивач та члени її сім'ї; власником квартири № 1 - відповідач, яка набула цю квартиру і присадибну земельну ділянку за цією адресою в 2016 році в порядку спадкування після смерті її матері ОСОБА_2 На належній відповідачу земельній ділянці знаходяться господарські будівлі та споруди, призначені для обслуговування квартири № 2, а саме: сарай в 1978 році на підставі ордера був переданий матері позивача - ОСОБА_8 для обслуговування квартири № 2, а також гараж, на який чоловікові позивача було надано дозвіл на будівництво, а згодом - вирішено його узаконити. Спірна земельна ділянка без погодження власників квартири № 2 і незважаючи на заяву позивача про непогодження із схемою розподілу присадибних ділянок через знаходження на ній належних власникам квартири № 2 господарських будівель була передана у власність ОСОБА_2 рішенням Любомльської міської ради від 25.09.2012 року №24/39. Вважає, що колишня власниця квартири № 1 ОСОБА_2 незаконно захопила належну сім'ї позивача частину земельної ділянки під їх сараєм і гаражем як складових їх квартири, незаконно приватизувала і зареєструвала своє право власності на цю земельну ділянку без погодження сусідів, чим було позбавлено можливості користуватися належним їм майном(сараєм і гаражем).

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 23 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Любомльської міської ради Волинської області про визнання недійсними рішення Любомльської міської ради від 25.09.2012 року №24/39 та свідоцтва про право на спадщину від 25.05.2016 року №739 відмовлено за безпідставністю заявлених вимог.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, покликаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи просить скасувати це рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 був віднесений до комунального фонду, його власником було Любомльське виробниче управління житлово-комунального господарства. Будинок складається із двох квартир, загальною площею 82,5 м2, житловою - 53,4 м2. Серед наявних дворових споруд значиться один сарай під літерою Б1.

Власником квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_2, яка їй належала на підставі посвідченого в нотаріальному порядку договору купівлі-продажу від 13.04.1992 року та рішення Любомльського районного суду від 05.05.2006 року, і зареєстрована в установленому порядку в КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» 29.06.2006 року. Загальна площа квартири - 39,7 м2, житлова площа - 25,6 м2.

Згідно із технічним паспортом, виданим 19.06.2006 року на ім'я ОСОБА_2, належна їй квартира складається із 2-х кімнат, кухні, коридору, вбудованої шафи.

З копії ордера № 21 від 30.01.1978 року встановлено, що він виданий ОСОБА_9 у складі сім'ї з 4-х осіб на право проживання в будинку АДРЕСА_1, що складається із 2-х кімнат, 1-ї кухні, 1-го сараю, 1-ї кладової. Житлова площа становить 28 м2. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, що підтверджується копією свідоцтва НОМЕР_1.

Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 26.09.2007 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації від 26.09.2007 року №82, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.11.2007 року позивач ОСОБА_10 та члени її сім'ї - ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_13 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Рішенням Любомльської міської ради від 28.03.2002 року № 21/23 ОСОБА_14 надано дозвіл на будівництво гаража на прибудинковій території житлового будинку по АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Любомльської міської ради від 26.03.2002 року № 47 вирішено узаконити раніше побудований гараж ОСОБА_14 на прибудинковій території житлового будинку по АДРЕСА_1.

Рішенням Любомльської міської ради від 28.03.2002 року № 21/14 ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво господарської споруди площею 30 м2 на прибудинковій території по АДРЕСА_1.

Рішенням Любомльської міської ради від 27.08.2010 року №43/54 відмінено рішення виконавчого комітету Любомльської міської ради від 26.03.2002 року №47 та рішення Любомльської міської ради від 28.03.2002 року №21/14 як такі, що суперечать чинному законодавству.

Як слідує зі змісту цього рішення, при його прийнятті на підставі правовстановлюючих документів, технічної документації було виявлено, що всі розміщені по АДРЕСА_1 господарські будівлі побудовані з порушенням норм чинного законодавства, зокрема, відсутня згода інших співвласників та підприємства з утримання житла Любомльського ВУЖКГ на будь-яку будівлю або споруду. Власників квартир зобов'язано перенести тимчасові будівлі і споруди на земельні ділянки згідно проекту розподілу до 01.01.2012 року.

Цим же рішенням затверджено проект розподілу території земель одноповерхової садибної забудови по АДРЕСА_1 загальною площею 0,01132 га, з яких: квартира №1 громадянки ОСОБА_2 - площею 0,0588 га; квартира №2 спільної сумісної власності громадян ОСОБА_2, ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_13 - площею 0,0516 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0588 га з накладенням постійного сервітуту на земельну ділянку для обслуговування водопроводу та каналізаційного колектору, який проходить через земельну ділянку, та строкового сервітуту для проїзду та проходу до земельної ділянки квартири №2 до моменту влаштування під'їзду згідно проекту розподілу, але не більше одного року з дня реєстрації сервітуту. Термін дії рішення та вимог встановлено упродовж одного року.

На підставі заяви ОСОБА_2 від 29.07.2011 року рішенням Любомльської міської ради від 28.09.2011 року № 10/17 термін дії вищевказаного рішення від 27.08.2010 року в частині терміну його дії продовжено до 27.08.2012 року.

Любомльська міська рада листом від 16.12.2011 року проінформувала ОСОБА_2 та ОСОБА_10 про затвердження проекту розподілу території по АДРЕСА_1 між двома квартирами і надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у власність відповідно до ст. 121 ЗК України(шляхом безоплатної приватизації). Оскільки власники квартири № 2 не погоджуються із схемою розподілу присадибної ділянки, міською радою рекомендовано звернутись до суду з відповідним позовом щодо реалізації конституційного права безоплатної приватизації земельної ділянки для обслуговування квартири.

Рішенням Любомльської міської ради від 25.09.2012 року № 24/39 затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибну ділянку) по АДРЕСА_1 та цю земельну ділянку площею 0,0588 га передано ОСОБА_2 у власність.

На підставі цього рішення органу місцевого самоврядування за ОСОБА_2 оформлено право приватної власності на вказану земельну ділянку і 06.09.2013 року здійснено її державну реєстрацію державним реєстратором реєстраційної служби Любомльського районного управління юстиції Литвинюком А.М. і 10.09.2013 року видане свідоцтво про право власності НОМЕР_2.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла, що встановлено на підставі копії свідоцтва НОМЕР_3.

Копіями свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.05.2016 року та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.05.2016 року стверджено, що відповідач ОСОБА_4 набула у власність в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 спірну земельну ділянку площею 0,0588 га по АДРЕСА_1. В порядку спадкування відповідач ОСОБА_4 також стала власником квартири за цією ж адресою, що підтверджується копіями свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.05.2016 року та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.05.2016 року.

За приписами ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з ч. ч. 3-4 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

У статті 121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах- не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара

З наведеного випливає, що законодавцем гарантовано право безоплатної передачі земельної ділянки громадянину у власність, зокрема, у межах норм безоплатної приватизації, порядок проведення якої регламентовано положеннями ст. 118 Земельного кодексу України.

Так, згідно ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Частиною 7 статті 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

За змістом положень ст. 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Зокрема, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або в користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно ст. ст. 16, 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Любомльської міської ради від 27.08.2010 року № 43/54 «Про затвердження проекту розподілу території земель одноповерхової садибної забудови та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» затверджено проект розподілу території земель одноповерхової садибної забудови по АДРЕСА_1 загальною площею 0,01132 га, з яких: квартира №1 громадянки ОСОБА_2 - площею 0,0588 га; квартира №2 спільної сумісної власності громадян ОСОБА_2, ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_13 - площею 0,0516 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0588 га з накладенням постійного сервітуту на земельну ділянку для обслуговування водопроводу та каналізаційного колектору, який проходить через земельну ділянку, та строкового сервітуту для проїзду та проходу до земельної ділянки квартири № 2 до моменту влаштування під'їзду згідно проект розподілу, але не більше одного року з дня реєстрації сервітуту.

Проект розподілу території земель одноповерхової садибної забудови за вказаною адресою проведений пропорційно площі квартир відповідно до статті 120 ЗК України; проект відповідає ДБН, погоджений до затвердження начальником відділу містобудування, архітектури та ЖКГ райдержадміністрації(№ 63 від 11.08.2010 року), забезпечує раціональне використання кожної із ділянок.

Зазначене рішення Любомльської міської ради від 27.08.2010 року №43/54 не скасоване і не оспорене та є чинним.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд розроблений на підставі рішення Любомльської міської ради від 27.08.2010 року № 43/54 «Про затвердження проекту розподілу території земель одноповерхової садибної забудови та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» та рішення Любомльської міської ради від 28.09.2011 року № 10/17 «Про внесення доповнення до рішення Любомльської міської ради від 27.08.2010 року № 43/54».

З матеріалів справи також вбачається, що у позивача ОСОБА_2 відсутні правовстановлюючі документи на господарські споруди(гараж і сарай).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Тобто, позивач, звертаючись до суду за захистом порушеного права, зобов'язаний надати докази на підтвердження наявності у нього такого права.

Позивач ОСОБА_2, заявляючи вимоги про визнання недійсними рішення міської ради та свідоцтва про право на спадщину покликаючись на порушення її прав, доказів на підтвердження її правомірного володіння чи користування господарськими спорудами (гараж і сарай) та доказів на підтвердження свого права на дану земельну ділянку суду не надала.

В суді апеляційної інстанції позивач пояснила, що не зверталась з заявою про відведення земельної ділянки у власність для обслуговування належної їй на праві власності квартири, господарських будівель та споруд, оскільки вважає що прибудинкова територія повинна знаходитись у спільному користуванні співвласників будинку для забезпечення вільного користування належними їй сараєм та гаражем, які підлягають перенесенню згідно рішення Любомльської міської ради про розподіл території земель одноповерхової садибної забудови.

Також з пояснень учасників справи, встановлено, що сарай Б1, який зазначений в технічному паспорті на житловий будинок, складеному 30 березня 1992 року(а.с. 8-10) і яким власники квартир користувалися з 1978 року і користуються на даний час розділений між власниками квартири № 1 та квартири АДРЕСА_2 відповідно до затвердженого проекту розподілу території земель одноповерхової садибної забудови по АДРЕСА_1 в рівних частинах, що підтверджується експлікацією земельної ділянки (а.с. 95-96). Спір, який виник між сторонами стосується користування господарськими будівлями позивача(сараю та гаража), які є тимчасовими будівлями та побудовані з порушенням норм чинного законодавства і які рішенням Любомльської міської ради №43/54 від 27.08.2010 року зобов'язано власників квартир перенести згідно проекту розподілу земельної ділянки до 01.01.2012 року.

Отже, оспорюване рішення Любомльської міської ради від 25.09.2012 року № 24/39 «Про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким надано земельну ділянку у власність ОСОБА_2, прийнято міською радою в межах повноважень та у спосіб визначений Земельним кодексом України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» і права позивача прийняттям такого рішення не порушені, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для його скасування.

Що стосується вимоги позивача про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 травня 2016 року, видане ОСОБА_4 то слід зазначити наступне.

Визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину регулює ст. 1301 ЦК України, яка передбачає, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом.

При зверненні з позовом до суду позивач не зазначила з яких саме підстав просить визнати оспорюване свідоцтво недійсним.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підставі дослідження яких можна зробити висновок про наявність передбачених законом підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, а тому суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в задоволенні позову в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про порушення прав позивача внаслідок встановлення меж земельної ділянки у відсутності суміжних землекористувачів та без повідомлення про проведення даних робіт не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

У статті 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

На виконання статті 106 ЗК України наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками.

У пункті 3.13. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками від 18 травня 2010 року № 376 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур'єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Аналіз вказаних норм свідчить, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Не підписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Такий висновок викладений у Постанові Верховного Суду у складі Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року по справі № 580/168/16-ц.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на те що судом не надано правової оцінки показам свідків, які підтвердили факт користування господарськими спорудами(гаражем та сараєм), оскільки пояснення свідків щодо користування господарськими спорудами не можуть слугувати доказом неправомірності прийняття міською радою оспорюваного рішення.

Покликання позивача в апеляційній скарзі, що оскаржуване рішення суду ухвалене всупереч нормам ст. 393 ЦК України у зв'язку з чим порушені права позивача як власника майна є безпідставними, оскільки позивач не скористалась своїм правом на оформлення за нею права власності на земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування належної їй на праві власності квартири та господарських споруд, хоча не позбавлена такої можливості і на даний час, а тому не є власником майна і її права власника майна не можуть бути захищені на підставі ст. 393 ЦК України, яка передбачає визнання незаконним правового акта, що порушує право власності.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не враховує доповнення до апеляційної скарги, оскільки вони подані після закінчення строку на апеляційне оскарження, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 364 ЦПК України.

Таким чином, місцевий суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 23 листопада 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді