Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 357/456/18
Номер провадження 22-ц/824/704/2019
Головуючий у суді першої інстанції Л.М. Кошель
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
03 січня 2019 року місто Київ

Номер справи 357/456/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2018 року, ухвалене у складі судді Л.М. Кошель в приміщенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, повне рішення складено 16 липня 2018 року,-

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про стягнення безпідставно набутих коштів, мотивованим тим, що у березні 2014 року вона отримала постанову винесену державним виконавцем Міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області ТакуєваО.В. 20.02.2014 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 1-3699 виданого 03.04.2009 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори МагдичТ.І. про стягнення з неї на користь ОСОБА_4 боргу у сумі 73 940,00 грн. Звернувшись на початку квітня 2014 року до державного виконавця вона дізналася, що 16.07.2008 року її син ОСОБА_5 і її мати ОСОБА_8 уклали з ОСОБА_4 договір позики за умовами якого остання позичила їм 73 940,00 грн. під заставу квартири АДРЕСА_1. Співвласниками якої є вона, її син та її мати. Оскільки стягнення здійснювалося лише з неї, у липні 2016 року вона сплатила на користь ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 73 940,00 грн. за договором позики, а також сплатила виконавчий збір у розмірі 7 394,00 грн. та витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 100,00 грн. 15.09.2016 року постановою державного виконавця Міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Такуєва О.В. виконавче провадження № 42203689було закінчено. Однак, у вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом про стягнення з неї, її сина та її матері інфляційних втрат та 3 % річних. Після звернення за професійною допомогою до адвоката, у березні 2017 року вона подала до суду позов до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики та договору іпотеки. Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.06.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13.12.2017 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір позики укладений 16.07.2008 року між ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 в частині позичальника ОСОБА_3 Визнано недійсним договір іпотеки укладений 16.07.2008 року між ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 З урахуванням зазначеного вважає, що ОСОБА_4 безпідставно набула кошти, сплачені нею на виконання договору позики від 16.07.2008 року, а тому просить суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 73 940,00 грн., збитки у сумі 7 494,00 грн. та судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про стягнення безпідставно набутих коштів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті кошти у розмірі 73 940,00 грн., збитки у розмірі 7 494,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення порушив норми статей 216, 1212 ЦК України. Суд дійшов помилково висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки виконавчий напис нотаріуса за яким здійснювалося стягнення за договором позики не визнаний недійсним, договір позики визнаний недійсним лише в частині, а грошові кошти за ним отримала вся сім'я ОСОБА_3, відтак підстав для їх повернення позивачу немає. Позивач погасила заборгованість за інших боржників.

Зазначила, що суд першої інстанції взагалі не навів мотивів з яких стягнув з відповідача збитки у сумі 7 494,00 грн. та не довів при цьому вину відповідача.

Позивач ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу зазначила, що відповідач помилково посилається на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту. Звертаючись до суду із даним позовом бажала відновити становище, яке існувала до порушення її прав та законних інтересів. Апеляційну скаргу відповідача вважає необґрунтованою та безпідставною, а тому просить рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Третя особа своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористалася.

У відповідності до вимог п.13 ст.7, ч.1 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, задовольняючи позовні вимоги суд дійшов висновку про їх доведеність, законність та обґрунтованість. Суд вважав, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти за недійсним правочином, а тому в силу положень статей 216, 1212 ЦК України такі кошти підлягають поверненню ОСОБА_3 Суд також вважав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів у сумі 7 494,00 грн., понесених нею на оплату виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, які є збитками позивача у розумінні ч.2 ст.216 ЦК України. Також суд вважав, що не заслуговують на увагу доводи представника відповідача стосовно того, що стягнення проведено на підставі виконавчого напису нотаріуса, який є дійсним і позивачем не оскаржувався, оскільки виконавчий напис є лише виконавчим документом, а підставою стягнення був саме договір позики, який щодо зобов'язань позивача перед відповідачем визнано недійсним.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до змісту договору 16 липня 2008 року між ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладено договір позики, посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори МагдичТ.І.

Відповідно до умов договору позики ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі 73 940,00 грн. у строк до 16 серпня 2008 року без нарахування відсотків (а.с.8).

Виконання договору позики було забезпечено іпотекою. Предметом договору іпотеки, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Магдич Т.І. є квартира АДРЕСА_1 (а.с. 86).

У зв'язку із невиконанням боржниками грошового зобов'язання, 03.04.2009 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Магдич Т.І. було вчинено виконавчий напис № 1-3699 про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 несплачених за договором позики грошових коштів у сумі 73 940,00 грн. В заяві від 17.02.2014 року ОСОБА_4 просила державного виконавця провести стягнення суми боргу за рахунок майна та коштів саме ОСОБА_3 (а.с.11).

20.02.2014 року старшим державним виконавцем міського відділу ДВС Білоцерківського МРУЮ Такуєвим О.В. відкрито виконавче провадження № 42203689 з примусового виконання виконавчого напису № 1-3699 державного нотаріуса Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Магдич Т.І. про стягнення саме з ОСОБА_3 боргу за вказаним виконавчим написом нотаріуса.

15.09.2016 року старшим державним виконавцем Білоцерківського МВ БВС Білоцерківського МРУЮ Такуєвим О.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 42203689 у зв'язку з повним виконанням виконавчого документа, оскільки 14.07.2016 року ОСОБА_3 перерахувала на рахунок Білоцерківського МВ ДВС суму боргу 73 940,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.582631321.1 від 14.07.2016 року. Також ОСОБА_3 сплатила виконавчий збір у розмірі 7 394,00 грн. та витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 100,00 грн. (а.с. 14,13).

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.06.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13.12.2017 року, визнано недійсним договір позики укладений 16.07.2008 року між ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 в частині позичальника ОСОБА_3 Визнано недійсним договір іпотеки укладений 16.07.2008 року між ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_4

Так, загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Частиною другою статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Набуття однією із сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Разом з тим, договір є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.06.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13.12.2017 року, у справі № 357/2769/17 суд встановив, що спірні договори позики та іпотеки від 16.07.2008 року, сторонами яких вказані ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_4, не містять підпису позивача, оскільки наявні в них підписи у графі боржники/іпотекодавці за своїм змістом свідчать про їх належність саме ОСОБА_5 та ОСОБА_8

Оскільки правова підстава для отримання відповідачем грошових коштів від позивача була відсутня за фактом недійсності договору, у сторін не виникло жодних цивільних прав та обов'язків (крім повернення сторін в попередній стан), а тому висновки суду про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ст. 1212 ЦК України ґрунтується на вимогах закону та є правильними. Суд критично ставиться до посилань апелянта на ту обставину, що виконавчий напис нотаріуса є дійсним та на те, що він не визнаний таким, що не підлягає виконанню виходячи з наступного. Так, виконавчій напис нотаріуса є наслідком невиконання позичальниками договору позики, який є недійсним саме в частині позичальника ОСОБА_3 А тому, ОСОБА_4 безпідставно отримала саме від ОСОБА_3 суму боргу за договором позики в порядку примусового виконання виконавчого напису нотаріуса. ОСОБА_3 не сплачувала добровільно борг ОСОБА_4 за позичальників ОСОБА_5 та за ОСОБА_8, вона сплатила борг вимушено, в примусовому порядку від власного імені на підставі виконавчого документу за яким було відкрито виконавче провадження саме відносно неї, як боржника за виконавчим провадженням.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення з відповідача безпідставно отриманої від ОСОБА_3 суми боргу за договором позики у сумі 73940грн.

Що стосується стягнутих з відповідача збитків, то в цій частині рішення суду також є законним та обґрунтованим. Так, відповідно до вимог ч.2 ст.216 ЦК України, якщо у зв'язку з вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Виконуючи виконавчий напис нотаріуса ОСОБА_3 сплатила виконавчий збір у сумі 7394 грн. та витрати на проведення виконавчих дій у сумі 100 грн. Вказані витрати ОСОБА_3 (7494 грн.) є збитками, які вона понесла саме з вини ОСОБА_4, яка знала про те, що ОСОБА_3 договір позики не підписувала та яка пред'явила виконавчий напис нотаріуса до виконання саме в частині стягнення суми боргу з ОСОБА_3, яка грошей у неї в борг не брала та яка не зобов'язана була їх повертати. За таких обставин, су першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що збитки позивача у сумі 7494 грн. підлягають стягненню з ОСОБА_4

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у статті 16 ЦК України.

За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту, а тому посилання на те, що позивач обрала невірний спосіб захисту колегією суддів відхиляються як такі, що суперечать наведеному вище.

Так, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, твердження відповідача про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які посилається відповідач - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у позові у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 16 липня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 03 січня 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна