Справа № 333/4982/18
Провадження №2/333/264/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд міста Запоріжжя у складі:

судді Круглікової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Іщенко А.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

свідків ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовною заявою: ОСОБА_1, 69104, АДРЕСА_1

до відповідача: ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6, 69104, АДРЕСА_1,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, 69104, м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, буд. 32

про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що остання разом з дітьми ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також відповідач ОСОБА_5 з донькою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровані в квартирі за адресою: 69104, АДРЕСА_1. На теперішній відповідач та його неповнолітня донька фактично не мешкають у спірній квартирі протягом шести місяців без поважних причин. Через наявність реєстрації відповідача та його неповнолітньої доньки, ОСОБА_1 не має змоги оформити субсидію, хоча за розміром доходів має на це право. З цих підстав, позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

В підготовчому засіданні 17.12.2018 року судом задоволено клопотання позивача про виклик та допит свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також про витребування з Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області висновок за результатами розгляду звернення ОСОБА_9, зареєстрованого в Єдиному обліку від 08.04.2013 року за №3963, який надійшов на адресу суду 30.01.2019 року (вх. №3152/19 Вх.).

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6, до зали судового засідання не зявився, на адресу відповідача, за якою останній зареєстрований та фактично проживає, було направлено судові повістки. На адресу суду повернувся конверт без вручення відповідачу судового виклику, а також поштове повідомлення № 650 про отримання судового виклику. У звязку з вищезазначеним, на підставі ст. 130 ЦПК України, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про час, дату та місце слухання справи.

Представник третьої особи до зали судового засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_3 пояснила, що є сусідкою ОСОБА_1 та повідомила, що ОСОБА_5 та його неповнолітня донька ОСОБА_6 фактично не проживають за місцем реєстрації більше, ніж шість місяців.

Свідок ОСОБА_4 повідомила, що є сусідкою позивача у справі та зазначила, що ОСОБА_5 та його неповнолітня донька ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1, не проживають більше півроку. Заслухавши пояснення позивача, її представника та свідків, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст. 51 ЖК Української РСР, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. Відповідно до ст. 58 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Статтею 64 ЖК Української РСР визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору ( ч. 1). До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2). Судом встановлено, що 11.03.1977 року Виконавчим комітетом Запорізької міської Ради депутатів трудящих, на підставі рішення виконкому Жовтневої районної Ради депутатів трудящих від 10.03.1977 року № 67/1, ОСОБА_9, сімя якої складає пять осіб, видано ордер № 969 серії А-ІІ на право вселення в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8). Відповідно до свідоцтва про смерть від 09.03.2018 року серії І-ЖС №416210, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, померла - 08.03.2018 року (а.с. 5). З пояснень позивача та свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слідує, що відповідач у справі ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, є сином померлої ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, та братом позивача у цій справі. Неповнолітня ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, згідно з пояснень позивача та свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, є донькою відповідача у справі. Як вбачається з відповіді на запит Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 21.09.2018 року № 01-17/02/6005, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 22-23). Частиною 4 ст. 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Нормами ст. 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відряджені, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В судовому засіданні встановлено, що відповідач у справі та його неповнолітня донька не проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, більше ніж півроку. Факт не проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, за зазначеною адресою підтверджується повідомленням сільського голови Воскресенської сільської ради Пологівського району Запорізької області від 19.11.2018 року №1686/02-01-28 (а.с. 45), та показаннями свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, що були надані в ході розгляду цієї справи. Доказів протилежного матеріали справи №333/4982/18 не містять та відповідачем не надано. З огляду на викладене, розглянувши позовні вимоги позивача в частині визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, підтвердженими зібраними у справі доказами, а тому задовольняються судом. При цьому, дослідивши матеріали справи, розглянувши позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 такою, що втратили право користування зазначеним вище житлом, суд виходить з наступного. Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до п. 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р. №789-Х1І та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. З цих підстав, з метою захисту прав та інтересів неповнолітньої дитини на житло, судом відмовляється у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог позивача, судовий збір в розмірі 352,40 грн. судом покладається на відповідача. Керуючись ст.ст. 130, 141, 223, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, що знаходиться за адресою: 69104, АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрована адреса проживання: 69104, АДРЕСА_1, фактично проживає за адресою: 71600, Запорізька обл., Пологівський р-н., с. Воскресенка, вул. Центральна, буд. 349, РНОКПП: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_7, 69104, АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_2) 352 (триста пятдесят дві) грн. 40 коп. судового збору.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Повне рішення складено 11.02.2019 р.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя А.В.Круглікова