Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 372/71/13-ц

провадження № 61-27541св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - прокурор Обухівського району Київської області в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації,

відповідачі: ОСОБА_1 , Українська міська рада Обухівського району Київської області,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Коцюрби О. П., Сержанюка А. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2011 року прокурор Обухівського району Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації з позовом до ОСОБА_1 , Української міської ради Обухівського району Київської області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсними рішення міської ради та договору оренди земельної ділянки, скасування рішення міської ради, повернення земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Української міської ради Київської області від 04 червня 2002 року ОСОБА_1 надано у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди терміном на 49 років земельну ділянку для культурно-оздоровчих і рекреаційних потреб, площею 0,1500 га, розташовану між основною приватизованою ділянкою і укосом захисної дамби Конча-Заспа-Плюти у районі садового товариства «Роздолля» (далі - СТ «Роздолля»).

На підставі цього рішення між ОСОБА_1 та Українською міською радою Київської області 10 грудня 2003 року укладений договір оренди указаної земельної ділянки.

Позивач зазначав, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами м. Українка Обухівського району Київської області, а тому органом, уповноваженим на розпоряджання цією землею, відповідно до пункту 12 Перехідних положень ЗК України є Обухівська районна державна адміністрація. Приймаючи 04 червня 2002 року рішення «Про надання в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ОСОБА_1» та укладаючи із ним договір оренди, Українська міська рада діяла із перевищенням своїх повноважень у галузі земельних правовідносин.

На підставі вищевикладеного та з урахуванням уточнених вимог, позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення ІІІ сесії ХХІV скликання Української міської ради від 04 червня 2002 року «Про надання в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ОСОБА_1 »; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,15 га, розташованої між основною приватизованою орендарем земельною ділянкою та укосом захисної дамби Конча-Заспа-Плюти у районі СТ «Роздолля», укладений 10 грудня 2003 року між Українською міською радою та ОСОБА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 повернути указану земельну ділянку державі в особі Обухівської районної державної адміністрації.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Останнім рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року у складі судді Зінченка О. М. позов прокурора Обухівського району в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Української міської ради від 04 червня 2002 року про надання у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ОСОБА_1 .

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 10 грудня 2003 року, укладений між Українською міською радою та ОСОБА_1 , про надання в оренду земельної ділянки площею 0,15 га, вартістю 15 796,90 грн.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути державі в особі Обухівської районної державної адміністрації спірну земельну ділянку площею 0,15 га, вартістю 15 796,90 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що органом, уповноваженим приймати рішення та укладати договір про передачу спірної земельної ділянки як ділянки, яка розташована за межами населеного пункту м. Українка, відповідно до пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України є Обухівська районна державна адміністрація. Оскільки спірна земельна ділянка, передана ОСОБА_1 на умовах оренди, знаходиться в адміністративних межах Української міської ради, за межами населеного пункту м. Українка, то органом виконавчої влади, який наділений повноваженнями розпоряджатися вказаною земельною ділянкою за межами населеного пункту, відповідно до глави 3 Земельного кодексу України, є Обухівська районна державна адміністрація. Клопотання відповідачів про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строків позовної давності суд визнав необґрунтованим тому, що позивач звернувся до суду з цим позовом в межах строків позовної давності - коли йому стало відомо про порушення свого права та про порушення права держави у 2010 році, у зв`язку із чим підстави для застосування наслідків спливу позовної давності згідно зі статтею 267 ЦК України відсутні.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , Української міської ради Обухівського району Київської області задоволено.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у позові прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не дав належну правову оцінку доказам у справі, що призвело до неправильного вирішення спору та незастосування наслідків спливу строків позовної давності. Суд не звернув увагу на те, що право на звернення до суду з цим позовом виникло у 2003 році, тобто з моменту укладення 10 грудня 2003 року між Українською міською радою та ОСОБА_1 договору оренди спірної земельної ділянки, оскільки саме тоді Обухівська районна державна адміністрація довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, перший заступник прокурора Київської області, посилаючись на порушення судом попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що виникнення права на позов пов`язане не з моментом порушення цивільного права суб`єкта, що його реалізує, а з моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про таке порушення. Отже, початок перебігу строку позовної давності збігається з часом, коли Обухівська районна державна адміністрація, як особа, що реалізує своє порушене право, довідалася або могла довідатися про порушення її прав. Апеляційний суд у порушенням вимог статті 261 ЦК України зазначений час не встановив та дійшов передчасного висновку про пропуск позивачем строку позовної давності. Крім цього, зі змісту рішення Української міської ради Київської області від 04 червня 2002 року та умов договору оренди земельної ділянки неможливо встановити їх відповідність вимогам чинного законодавства України. Встановлення законності прийнятого рішення органом місцевого самоврядування потребує попередньої перевірки та вивчення всіх документів, що стали підставою для його прийняття. А тому без проведення відповідної перевірки та встановлення достовірних даних про спірну земельну ділянку ні прокурор, ні Обухівська районна державна адміністрація не могли довідатися про порушення органом місцевого самоврядування права держави на землю.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У вересні 2017 року Українська міська рада Обухівського району Київської області подала до суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначала, що Обухівська районна державна адміністрація мала об`єктивну можливість дізнатися про порушення свого права раніше дня проведення прокуратурою перевірки у 2010 року. Українська міська рада Обухівського району Київської області просила відхилити касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області та залишити в силі рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області відхилити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Фактичні обставини, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі рішення ІІІ сесії ХХІV скликання Української міської ради від 04 червня 2002 року ОСОБА_1 надано у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди терміном на 49 років земельну ділянку для культурно-оздоровчих і рекреаційних потреб, площею 0,1500 га, розташовану між основною приватизованою ділянкою і укосом захисної дамби Конча-Заспа-Плюти у районі СТ «Роздолля».

На підставі цього рішення між ОСОБА_1 та Українською міською радою Київської області 10 грудня 2003 року укладений договір оренди указаної земельної ділянки.

11 серпня 2010 року ОСОБА_2 подав до Обухівської районної державної адміністрації заяву про оскарження незаконного правочину Української міської ради щодо передачі в оренду земельної ділянки, яка знаходиться у розпорядженні Обухівської районної державної адміністрації.

25 серпня 2010 року Обухівська районна державна адміністрація Київської області направила прокурору Обухівського району Київської області копію заяви ОСОБА_2 із доданими до неї документами та просила вжити заходів прокурорського реагування щодо відновлення порушених інтересів держави в особі Обухівської районної державної адміністрації з метою повернення спірної земельної ділянки до земель державної власності та визнання договору оренди землі від 10 грудня 2003 року недійсним.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Обухівського районного суду Київської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Розглядаючи спір, суди встановили, що на час укладення оспореного договору оренди землі межі міста Українка Обухівського району Київської області у встановленому законом порядку не визначені, проект встановлення меж не розроблявся і не затверджувався, державний акт, який би визначав межі міста та генеральний план населеного пункту, відсутні, а отже, Українська міська рада не мала повноважень на розпорядження вказаною земельною ділянкою.

Відповідно до пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

У статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 4 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у спільній власності територіальних громад, є районні, обласні ради та Верховна Рада Автономної Республіки Крим у межах повноважень, визначених законом. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають право на оренду земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, цим та іншими законами України та договором оренди землі. Підставою для укладення договору оренди і набуття права на оренду земельної ділянки, що перебуває у комунальній або державній власності, є рішення орендодавця.

Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (частина перша статті 123 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

У частині першій статті 124 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, зазначено, що передача земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що органом, уповноваженим приймати рішення та укладати договір про передачу вищевказаної земельної ділянки як ділянки, що розташована за межами населеного пункту міста Українка, відповідно до пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України є Обухівська районна державна адміністрація, оскільки спірна земельна ділянка, яка була передана ОСОБА_1 на умовах оренди, знаходиться в адміністративних межах Української міської ради, за межами населеного пункту міста Українка.

Разом із цим, відмовляючи у задоволенні позову прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації, суд апеляційної інстанції визнав вимоги прокурора обґрунтованими, однак вважав, що він пропустив строк позовної давності, який необхідно обраховувати з дня укладення між ОСОБА_1 та Українською міською радою Київської області договору оренди землі, тобто з 10 грудня 2003 року.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про застосування строку позовної давності (а. с. 151-153, том 1).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто в основу конструкції частини першої статті 261 ЦК України покладено принцип єдності (одинності) суб`єкта, чиї права порушено.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що у випадку, коли законодавець вживає вислови «свої цивільні права», «цивільні права особи», «здійснення права», він має на увазі право, яке належить одній особі, право однієї особи, а не декількох осіб, якщо інше прямо не зазначено у тексті відповідної норми.

Тому при тлумаченні вимог щодо початку перебігу позовної давності слід керуватися тим, що перебіг позовної давності починається від дня, коли про відповідні обставини, тобто про порушення права довідалася, могла довідатися або зобов`язана була довідатися особа, яка є носієм цього права, а не інша особа, у тому числі й та, якій за законом надано повноваження по захисту цього права, тобто прокурор.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України 2004 рок). Аналогічний припис закріплено у частині четвертій статті 56 ЦПК України.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац перший частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

У разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор зазначив, що пред`являє цей позов в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації.

Отже, строк позовної давності має вираховуватись із моменту, коли особа, яка звертається до суду з позовом, дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) зроблено висновок, «що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне конкретизувати: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів».

Судом апеляційної інстанції встановлено, що право на звернення до суду з позовом про визнання недійсними рішення міської ради та договору оренди земельної ділянки, скасування рішення міської ради, повернення земельної ділянки виникло у 2003 році, тобто з моменту укладення 10 грудня 2003 року між Українською міською радою та ОСОБА_1 спірного договору оренди земельної ділянки про надання земельної ділянки в оренду, саме тоді Обухівська районна державна адміністрація довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Разом із цим з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки Обухівська районна державна адміністрація не була стороною оспорюваного договору оренди землі, укладеного 10 грудня 2003 року між Українською міською радою Обухівського району Київської області та ОСОБА_1 . Про наявність зазначеного оспорюваного правочину Обухівська районна державна адміністрація дізналася із заяви ОСОБА_2 , поданої 11 серпня 2010 року, у якій також було зазначено про те, що на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 25 липня 2007 року № 853 затверджено матеріали попереднього погодження місця розташування земельної ділянки та наданий дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення особистого господарства. В установленому законом порядку землевпорядна організація ТОВ НВК «Горизонт» виготовила проект землеустрою, який було погоджено у встановленому законом порядку з всіма необхідними інстанціями, крім Управління земельних ресурсів в Обухівському районі Київської області, яке відмовило у погоджені проекту, оскільки по координатним точкам поворотів земельна ділянка «накладається» на земельну ділянку ОСОБА_1 , яка перебуває у його користуванні на підставі договору оренди від 10 грудня 2003 року.

25 серпня 2010 року Обухівська районна державна адміністрація Київської області направила прокурору Обухівського району Київської області копію заяви ОСОБА_2 із доданими до неї документами та просила вжити заходів прокурорського реагування щодо відновлення порушених інтересів держави в особі Обухівської районної державної адміністрації з метою повернення спірної земельної ділянки до земель державної власності та визнання договору оренди землі від 10 грудня 2003 року недійсним.

Оскільки Обухівська районна державна адміністрація Київської області дізналася про порушення своїх прав та законних інтересів з листа ОСОБА_2 від 11 серпня 2010 року, а прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації у березні 2011 року, то трирічний строк позовної давності, передбачений статтею 257 ЦК України, позивач не пропустив.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не звернув увагу на вищевикладене, дійшов неправильного висновку про пропуск позивачем строку позовної давності та наявність підстав для відмови у позові з цих підстав.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості, що в силу положень статті 413 ЦПК України є підставою для його скасування із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року скасувати та залишити в силі рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк