10.01.2019 Провадження по справі № 2/380/20/19
Справа № 380/1451/18
Рішення

Іменем України

10 січня 2019 року Тетіївський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді : Косович Т.П.

при секретарі : Козуб І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком № 44 по вул. Середній в с. Дібрівка Тетіївського району Київської області. Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником вищевказаного будинку. Відповідач зареєстрована в будинку, проте з 2013 року там не проживає і добровільно знятися із реєстраційного обліку не бажає, чим створює йому перешкоди як власнику будинку в користуванні та розпорядженні нерухомим майном.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Суду пояснив, що разом з відповідачкою вони проживали в незареєстрованому шлюбі з 2001 року, проживали як подружжя, вели спільний бюджет. Мають трьох неповнолітніх дітей, 2002 та 2010 років народження. З 2013 року вони разом не проживають, через його зловживання алкогольними напоями та сварки відповідачка забрала дітей та виселилася з будинку. Житловий будинок в с. Дібрівка, по вул. Середній, 44 був придбаний за його власні кошти та кошти його брата та сестри, оскільки придбавався для проживання там його матері. У відповідачки власних коштів не було, так як вона на той час ніде не працювала.

Відповідачка ОСОБА_2 позовних вимог не визнала. Суду пояснила, що житловий будинок № 44 по вул. Середній в с. Дібрівка Тетіївського району Київської області є їх з позивачем спільною сумісною власністю, оскільки вони в період з 2001 року по 2013 рік проживали однією сім?єю в незареєстрованому шлюбі та вели спільний бюджет. Купівлю будинку обговорювали разом, домовилися, що спочатку там буде проживати мати позивача, а потім вже і їхня сім?я. Вона працювала продавцем в магазині, на період купівлі будинку в 2004 році перебувала в відпустці по догляду за дитиною. В 2013 році вона була змушена виселитися з будинку, оскільки позивач почав зловживати алкогольними напоями та наносити їй тілесні ушкодження. Іншого власного житла вона не має, а тому втрата нею права на користування будинком № 44 по вул. Середній в с. Дібрівка позбавить її конституційного права на житло.

Свідок ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, суду пояснила, що є донькою сторін. На даний час проживає разом з матір?ю. Виїхали вони з будинку № 44 по вул. Середній в с. Дібрівка близько пяти років назад, так як батько зловживав алкогольними напоями та бив матір.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що з 2017 року є співмешканкою позивача. Вона знає, що відповідачка є колишньою дружиною ОСОБА_1 та не проживає в с. Дібрівка приблизно з 2013-2014 року.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, покази свідків та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що з 2001 року по 2013 рік сторони проживали однією сім?єю в незареєстрованому шлюбі та вели спільний бюджет, що підтверджується поясненнями сторін, наданими в судовому засіданні. Від спільного проживання мають трьох неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (копії свідоцтв про народження а.с. 44,45,55). Відомості про батька в актовому записі про народження ОСОБА_3 записані зі слів матері, проте сторони визнають, що остання є їх спільною донькою.

14.04.2004 року згідно договору купівлі-продажу позивач придбав житловий будинок № 44 по вул. Леніна в с. Дібрівка Тетіївського району Київської області, який зареєстрований в Тетіївському МБТІ за № 173 (а.с. 10).

Розпорядженням сільського голови Дібрівської сільської ради Тетіївського району Київської області № 5 від 12.02.2016 року вулицю Леніна перейменовано на вулицю Середню (а.с.13).

В даному будинку, окрім ОСОБА_1, зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які там не проживають, що підтверджується довідкою Дібрівського старостинського округу № 5 Тетіївської міської ради № 560 від 17.09.2018 року (а.с.11) та актом обстеження матеріально-побутових умов сім?ї № 605 від 09.10.2018 року (а.с.12).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Зокрема, ст. 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Як встановлено в судовому засіданні, житловий будинок № 44 по вул. Середній в с. Дібрівка Тетіївського району Київської області був придбаний ОСОБА_1 14.04.2004 року в період його проживання з відповідачем однією сім?єю в цивільному шлюбі, при цьому в будь-якому іншому шлюбі сторони не перебували. Письмового договору про право власності на майно між сторонами укладено не було, а тому даний житловий будинок відповідно до ст. 74 СК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, вважається спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як жінки та чоловіка, які проживали однією сім?єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України та ст. 319 ч. 1 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

А тому, враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 є співвласником житлового будинку № 44 по вул. Середній в с. Дібрівка Тетіївського району Київської області, реєстрація не зобовязує її постійно проживати в ньому, суд приходить до висновку, що вона не може втратити права на користування житловим приміщенням, а тому у задоволенні позовних вимог відмовляє в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 60, 63, 74 СК України, ст.ст. 319, 321, 369 ЦК України, ст.ст. 258,259,263-265,268,273,354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 16.01.2019 року.

Суддя: Т.П.Косович