КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М. МИКОЛАЄВА
Справа № 488/2534/19
Провадження № 2-о/488/71/19 р.
Іменем України
22.11.2019 року м. Миколаїв
Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого по справі судді Селіщевої Л.І.,
за участю секретаря Тузова Р.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Миколаєві, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України та Російська Федерація (Посольство Російської Федерації в Україні), -
У червні 2019 року заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеною заявою, зазначивши заінтересованих осіб - Міністерство соціальної політики України та Російська Федерація (Посольство Російської Федерації в Україні), в обґрунтування якої зазначила наступне.
23.03.2014 р., на підставі наказу військового комісара Корабельного РВК м. Миколаїв №3, її сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було призвано на військову службу у зв`язку з мобілізацією до військової частини НОМЕР_1 , м. Миколаїв (79-а окремої аеромобільної бригади Високомобільних десантних військ Збройних Сил України). В подальшому його було направлено для проходження військової служби до військової частини - польова пошта НОМЕР_2 . Остання займана посада ОСОБА_2 - номер обслуги гаубичного артилерійського взводу 1 гаубичної артилерійської батареї гаубичного артилерійського дивізіону.
У період з 23.05.2014 по 13.07.2014 рр. ОСОБА_2 безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей.
Як зазначено у витязі із наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 18.07.2014 р. №181, сержант ОСОБА_2 , призваний по мобілізації, номер обслуги гаубичного артилерійського взводу 1 гаубичної артилерійської батареї гаубичного артилерійського дивізіону, загинув 13.07.2014 р. поблизу селища Поріччя Краснодонського району Луганської області України в службовий час, під час виконання обов`язків військової служби в ході проведення бойових дій на території Донецької та Луганської області України.
Згідно із лікарським свідоцтвом про смерть від 15.07.2014 р. №364, довідкою про причину смерті від 13.07.2014 р. №364, свідоцтвом про смерть від 19.06.2015 р. серії НОМЕР_3 «Набряк, дислокація головного мозку. Крововилив під оболонки та в тканину мозку. Відкритий перелом кісток склепіння черепу», отримані під час виконання бойового завдання сержантом ОСОБА_2 , послужили причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень контузій, травм, каліцтв, травма сержанта ОСОБА_2 : «Набряк, дислокація головного мозку. Крововилив під оболонки та в тканину мозку. Відкритий перелом кісток склепіння черепу» і причина смерті, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.
Згідно витягу з наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 18.07.2014 р. №181, сержанта ОСОБА_2 , який загинув 13.07.2014 р. під час виконання бойового завдання поблизу селища Поріччя Луганської області, було виключено зі списків особового складу частини та особового складу Збройних Сил України у зв`язку зі смертю.
09.09.2015 р. Миколаївський ОВК видав заявниці ОСОБА_1 , посвідчення матері військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби серії НОМЕР_4 , що дає право на пільги, встановлені законодавством України, як для членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби.
Указом Президента України «Про відзначення державними нагородами України» від 08.09.2014 р. №708/2014 сержанта ОСОБА_2 «за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України» було нагороджено орденом «За мужність» III ступеня (посмертно). Крім того, ОСОБА_2 було нагороджено почесною відзнакою «Герой Миколаївщини», відзнакою командира 79 одшбр «За зразкову службу».
Таким чином, заявник вважає, що в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, її син ОСОБА_2 загинув. Внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України на території Луганської області було порушено невід`ємне право на життя її сина ОСОБА_2 , передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р.
На підставі викладеного, заявник просить суд встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час виконання обов`язків військової служби 13.07.2014 року поблизу селища Поріччя Краснодонського району Луганської області Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
В судове засідання учасники процесу не з`явилися.
Заявник та її представник надали заяву про розгляд заяви про встановлення факту, що має юридичне значення у їх відсутність, викладені вимоги підтримують у повному обсязі.
Заінтересована особа - Міністерство соціальної політики України, надали заяву про розгляд справи у відсутність їх представника.
Заінтересована особа - Російська Федерація (Посольство Російської Федерації в Україні) у судове засідання свого представника не направили, повідомлені про дату, місце та час проведення судового засідання в установленому законом порядку, причину неявки представника не повідомили, будь-які заяви чи клопотання не надали.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню виходячи із наступного.
Відповідно ст. 293 ч.2 п.5 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно ст. 315 ч.2 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Частиною 4 ст. 294 ЦПК України визначено, що справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.
Коло заінтересованих осіб визначається в залежності від обставин, що підлягають встановленню і які можуть вплинути на права та обов`язки заявника по даній справі.
Згідно ст. 3 Віденської конвенції щодо дипломатичних зносин від 18.04.1961 р., ратифікованої Указом Президії ВР УРСР 21.03.1964 р., - функції дипломатичного представництва полягають зокрема, в представництві акредитуючої держави в країні перебування.
Так, Посольство Російської Федерації в Україні - це офіційне дипломатичне представництво Російської Федерації в Україні, та відповідає за підтримання та розвиток добросусідських стосунків між Росією та Україною.
Крім цього, статтею 1 розділу 1 Положення про Посольство Російської Федерації, затвердженого Указом Президента Російської Федерації 28.10.1996 р. № 1497, - Посольство Російської Федерації є державним органом зовнішніх відносин, що здійснюють представництво Російської Федерації в країні перебування.
Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" № 337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російської Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.
З даної заяви Верховної Ради України слідує, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння регулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії "Русское единство" проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Ради Федерації "забезпечити мир і спокій в Криму". У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.
Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак, результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року "Територіальна цілісність України".
17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України від 15.03.2014 №891-VII, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Путіним "Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів".
21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон "О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя".
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15 вересня 2015 року № 685-VІІІ Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.
Незаконно анексувавши Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).
Згідно з постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", від 21.04.2015 №337-VIII зазначені події на сході України відбувалися таким чином.
Протягом травня 2014 року самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон "Восток", а також були задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України.
11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областей відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих "Луганської Народної Республіки" та "Донецької Народної Республіки". Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме, "Луганська Народна Республіка" та "Донецька Народна Республіка" не були визнані, ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою, про що свідчать наступні, досліджені в суді докази.
Так, Міністерство закордонних справ Великобританії, прес-секретар верховного представника Європейського Союзу, прес-секретар Держдепартаменту США заявили, що так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях є нелегітимні, а ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичною легітимністю.
Підтвердженням окупації Російської Федерації, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.
23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітрянодесантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)".
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
В абзаці 2 постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.
Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Ради Європи, Ради асамблеї НАТО, Ради асамблеї ОБСЄ, Ради асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: "Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх "співвітчизників, що проживають за кордоном"; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі".
Резолюція Ради асамблеї Європи "Зниклі особи під час конфлікту в Україні" від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.
Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме, Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.
При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно ч.3 ст.82 ЦПК України Цивільного-процесуального кодексу України.
Згідно з даними, які містяться на веб-сайті Представництва ООН в Україні від 28.02.2018 року, збройний конфлікт на сході України призвів до загибелі більше ніж 2 530 мирних жителів, а 9 000 було поранено. З огляду на те, що бойові дії в регіоні не припиняються, кількість жертв даного конфлікту лише зростатиме.
Судом встановлено, що син заявниці - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 23.03.2014 р., на підставі наказу військового комісара Корабельного РВК м. Миколаїв №3, був призваний на військову службу у зв`язку з мобілізацією до військової частини НОМЕР_1 , м. Миколаїв (79-а окремої аеромобільної бригади Високомобільних десантних військ Збройних Сил України). В подальшому його було направлено для проходження військової служби до військової частини - польова пошта НОМЕР_2 . Остання займана посада ОСОБА_2 - номер обслуги гаубичного артилерійського взводу 1 гаубичної артилерійської батареї гаубичного артилерійського дивізіону.
У період з 23.05.2014 по 13.07.2014 рр. ОСОБА_2 безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей.
Як зазначено у витязі із наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 18.07.2014 р. №181, сержант ОСОБА_2 , призваний по мобілізації, номер обслуги гаубичного артилерійського взводу 1 гаубичної артилерійської батареї гаубичного артилерійського дивізіону, загинув 13.07.2014 р. поблизу селища Поріччя Краснодонського району Луганської області України в службовий час, під час виконання обов`язків військової служби в ході проведення бойових дій на території Донецької та Луганської області України.
Згідно із лікарським свідоцтвом про смерть від 15.07.2014 р. №364, довідкою про причину смерті від 13.07.2014 р. №364, свідоцтвом про смерть від 19.06.2015 р. серії НОМЕР_3 «Набряк, дислокація головного мозку. Крововилив під оболонки та в тканину мозку. Відкритий перелом кісток склепіння черепу», отримані під час виконання бойового завдання сержантом ОСОБА_2 , послужили причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень контузій, травм, каліцтв, травма сержанта ОСОБА_2 : «Набряк, дислокація головного мозку. Крововилив під оболонки та в тканину мозку. Відкритий перелом кісток склепіння черепу» і причина смерті, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.
Згідно витягу з наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 18.07.2014 р. №181, сержанта ОСОБА_2 , який загинув 13.07.2014 р. під час виконання бойового завдання поблизу селища Поріччя Луганської області, було виключено зі списків особового складу частини та особового складу Збройних Сил України у зв`язку зі смертю.
09.09.2015 р. Миколаївський ОВК видав заявниці ОСОБА_1 , посвідчення матері військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби серії НОМЕР_4 , що дає право на пільги, встановлені законодавством України, як для членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби.
Указом Президента України «Про відзначення державними нагородами України» від 08.09.2014 р. №708/2014 сержанта ОСОБА_2 «за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України» було нагороджено орденом «За мужність» III ступеня (посмертно). Крім того, ОСОБА_2 було нагороджено почесною відзнакою «Герой Миколаївщини», відзнакою командира 79 одшбр «За зразкову службу».
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено невід`ємне право на життя сина заявниці, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.
Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме, Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.
Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.
Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН і повинна розглядатися як держава-агресор, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Згідно з ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.
Відповідно до ч.4 ст.263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи вищезазначене, те, що ОСОБА_2 проходячи військову службу в Збройних Силах України загинув, а його мати заявниця у справі має на меті визначити статус свого сина ОСОБА_2 , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що слід встановити факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час виконання обов`язків військової служби 13.07.2014 року поблизу селища Поріччя Краснодонського району Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
На підставі ст. 8 Конституції України, ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, керуючись ст. ст. 258-259, 315-317, 319, 430 ЦПК України, суд -
Заяву - задовольнити.
Встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час виконання обов`язків військової служби 13.07.2014 року поблизу селища Поріччя Краснодонського району Луганської області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне найменування сторін:
Заявник: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_5 .
Суддя Л.І. Селіщева