Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 2-1254/05

провадження № 61-35898св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Відкрите акціонерне товариство «Науково-дослідний інститут спеціальних засобів лиття»,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - Сільськогосподарське відкрите акціонерне товариство «Птахокомбінат «Тульчинський»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Якименко М. М., Ковальчука О. В., Берегового О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідний інститут спеціальних засобів лиття» (далі - ВАТ «НДІСЗЛ») про визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного 01 червня 2005 року між ВАТ «НДІСЗЛ» та ОСОБА_1 , та визнання права власності на придбану ним за цим договором нежитлову будівлю - склад площею 701,00 кв. м на АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 13 квітня 2004 року між Закритим акціонерним товариством «Торговий Дім «Брокбізнес» та ВАТ «НДІСЗЛ», останньому на праві колективної власності належить майновий комплекс, розташований на АДРЕСА_2 , склад якого визначено згідно з додатком № 1 до цього договору, що є невід`ємною його частиною.

01 червня 2005 року між ВАТ «НДІСЗЛ» та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежиле приміщення складу, розташованого на АДРЕСА_1 .

У зв`язку із тим, що при укладенні договору купівлі-продажу від 13 квітня 2004 року приватний нотаріус Тростянецького районного нотаріального округу допустив описку в адресі розташування складу, а саме вказав, що він розташований на АДРЕСА_2 , а не на АДРЕСА_1 , то приватний нотаріус відмовився посвідчити договір купівлі-продажу, укладений між ним та ВАТ «НДІСЗЛ» 01 червня 2005 року.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежилого приміщення складу площею 701,00 кв. м, що розташований на АДРЕСА_1 та укладений 01 червня 2005 року між ним та ВАТ «НДІСЗЛ».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тульчичинського районного суду Вінницької області від 06 червня 2005 року у складі судді Носова В. К. позов задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення складу, загальною площею 701,00 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 , укладений 01 червня 2005 року між ВАТ «НДІСЗЛ» та ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у справі достатньо доказів для визнання за позивачем права власності на вказане нерухоме майно, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанцій

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року апеляційну скаргу Сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства «Птахокомбінат «Тульчинський» (далі - СВАТ «Птахокомбінат «Тульчинський») задоволено.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 червня 2005 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що предметом договору купівлі-продажу від 13 квітня 2004 року, укладеного між ЗАТ «Торговий Дім Брокбізнес» та ВАТ «НДІСЗЛ» (покупець), було нерухоме майно, розташоване на АДРЕСА_3 . У додатку № 1 до цього договору зазначено склад майнового комплексу на АДРЕСА_3 . Докази, які б підтверджували чи давали підстави вважати, що нерухоме майно, на яке просив визнати право власності позивач, належало відповідачу, відсутні. З матеріалів інвентаризаційної справи, яка була витребувана апеляційним судом, встановлено, що вказане приміщення в цілому складається саме із трьох приміщень, два з яких - № 35 та № 37 загальною площею 701,00 кв. м, а третє приміщення на час ухвалення судом рішення мало площу 324,5 кв. м. Вказане приміщення (овочесховище), серед іншого, згідно з наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України у Вінницькій області про створення ВАТ (про перетворення з державного підприємства) від 27 серпня 1996 року № 788 було передано у власність ВАТ «Птахокомбінат «Тульчинський» і знаходиться на його балансі. Вказаному овочесховищу було присвоєно поштовий номер 8 на АДРЕСА_3 на підставі рішення виконкому Кирнасівської селищної ради від 28 липня 2017 року. Рішенням суду першої інстанції визнано за ОСОБА_1 право власності на нежиле приміщення у цілому, як одиницю, до складу якого входить і приміщення овочесховища, що належить СВАТ «Птахокомбінат «Тульчинський», це, у свою чергу, порушує права останнього як власника нерухомого майна. Тому рішення суд першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення, апеляційний суд не встановив усі фактичні обставини справи, не дав їм належної правової оцінки та не вказав, чому рішення суду першої інстанції порушує права і законні інтереси СВАТ «Птахокомбінат «Тульчинський». Крім цього, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції була подана з порушенням процесуальних строків, а тому не підлягала розгляду.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Тульчинського районного суду Вінницької області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 13 квітня 2004 року між ЗАТ «Торговий Дім «Брокбізнес» та ВАТ «НДІСЗЛ», останньому на праві колективної власності належить майновий комплекс, розташований на АДРЕСА_2 , склад якого визначено згідно з додатком № 1 до цього договору, що є невід`ємною його частиною.

01 червня 2005 року між ВАТ «НДІСЗЛ» та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежилого приміщення складу, розташованого на АДРЕСА_1 .

У зв`язку із тим, що при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13 квітня 2004 року приватний нотаріус Тростянецького районного нотаріального округу допустив описку в адресі розташування складу, а саме: вказав, що нерухоме майно розташоване на АДРЕСА_2 , а не на АДРЕСА_1 , то приватний нотаріус відмовився посвідчити договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «НДІСЗЛ» 01 червня 2005 року.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів інвентаризаційної справи № 22?000767 на будівлю складу (нежиле приміщення) АДРЕСА_1 встановлено, що нежиле приміщення, на яке визнано право власності на підставі рішення суду, в цілому, як одиниця, зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційну скаргу на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 червня 2005 року було подано СВАТ «Птахокомбінат «Тульчинський» 09 червня 2017 року з пропуском строків, визначених статтею 294 ЦПК України 2004 року. Прохальна частина містить клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження зазначеного рішення суду першої інстанції.

За правилами частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Апеляційний суд, вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження у цій справі, питання про поновлення строку на апеляційне оскарження не вирішив (а.с. 43). Разом із цим апеляційним судом розглянуто спір по суті та ухвалено нове рішення у справі.

Згідно зі статтею 72 ЦПК України 2004 року право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Наведене свідчить про порушення апеляційним судом вимог статті 294, частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), § 46).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), § 47 рішення).

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин рішення апеляційного суду не можна вважати законним і обґрунтованим, що є підставою для його скасування зі стадії відкриття апеляційного провадження з передачею справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ВСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк