Провадження № 2/752/2881/19
РІШЕННЯ

Іменем України

29.03.2019 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2016 року позивач ОСОБА_1 зернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування позову зазначено, що позивач з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 19.10.1991р., який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.01.2015 р. Під час перебування у шлюбі, вони набули майно, а саме: транспортний засіб «Хонда», легковий седан, 2006 року випуску, д.н.з.НОМЕР_1. Транспортний засіб було придбано 24.01.2007 р. та поставлено на облік на ім'я відповідача, тобто він є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З 2014 року сторони проживають окремо, та відповідач користується вказаним ТЗ та володіє ним одноосібно. Оскільки сімейні відносини між ними припинені, виникла необхідність поділу спільного майна. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.10.2016р., зазначений автомобіль визнано спільною сумісною власністю подружжя, та за позивачем визнано право власності на 1/2 частку цього транспортного засобу, зобов'язано відповідача не чинити перешкоди у користуванні автомобілем шляхом передачі позивачу дублікату ключів від автомобіля. Цим же рішенням встановлено, що ринкова вартість автомобіля складає 286 016, 50 грн. В березні 2017 року позивачу стало відомо про здійснення відповідачем 19.07.2016 р., фактично під час судового розгляду про визнання права власності, - продажу вказаного вище автомобіля своїй сестрі за 50000,00 грн. Жодних коштів від відповідача, отриманих ним від продажу автомобіля вона не отримувала. Позивач вказує, що цей автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач розпорядився ним на власний розсуд, без будь-якої її згоди, а тому вона має право на 1/2 грошової компенсації вартості спірного автомобіля, в зв»язку з чим звернулась до суду за захистом свої прав та просить суд виділити відповідачу в порядку поділу спільного майна подружжя в натурі транспортний засіб «Хонда», легковий седан, 2006 року випуску, д.н.з.НОМЕР_1; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію її частки у спільному майні подружжя, а саме: 1/2 вартості транспортного засобу «Хонда», легковий седан, 2006 року випуску, д.н.з.НОМЕР_1 в розмірі 143 008,25 грн., а також покласти на відповідача судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити в повному обсязі з викладених в ньому підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві на позов.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України).

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України).

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Співвласник майна, який бажає виділу своєї частки шляхом стягнення грошової компенсації, може заявити такі вимоги виходячи з положень ст. 364 ЦК України.

В силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України та ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Керуючись цими положеннями правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники, при здійсненні зазначених правомочностей, мають рівні права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Отже, якщо поділ майна подружжя в натурі неможливий без шкоди його господарському призначенню, майно присуджується одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя вартість належної йому частки грошима.

Виходячи з аналізу зазначеної норми та враховуючи положення ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи.

При цьому, зазначеною нормою передбачено, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки, і не передбачається обов'язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність до згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ.

Вказане узгоджується із роз'ясненнями, наданими судам у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.10.1991 р., який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.01.2015 р.

Під час перебування у шлюбі, сторони набули майно, а саме: транспортний засіб «Хонда», легковий седан, 2006 року випуску, д.н.з.НОМЕР_1, а тому він є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва 27.10.2016 року, транспортний засіб «Хонда», легковий седан, 2006 року випуску, д.н.з.НОМЕР_1 визнано спільною сумісною власністю подружжя, та за ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/2 частку цього транспортного засобу, зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні автомобілем шляхом передачі ОСОБА_1 дублікату ключів від автомобіля.Рішення набрало законної сили та сторонами не оскаржувалось.

З мотивувальної частини зазначеного рішення суду вбачається, що судом встановлено, що ринкова вартість автомобіля «Хонда», легковий седан, 2006 року випуску, д.н.з.НОМЕР_1 складає суму в розмірі 286016,50 грн., а також судом встановлено, що відповідно до звіту про оцінку майна № 014-10032016 від 10.03.2016 року, вартість автомобіля «Хонда», легковий седан, 2006 року випуску, д.н.з.НОМЕР_1 складає суму в розмірі 286016,50 грн.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8045/2016/000149 від 19.07.2016 року, ОСОБА_2 здійснив продаж транспортного засобу «Хонда», легковий седан, 2006 року випуску, д.н.з.НОМЕР_1 ОСОБА_3 та за домовленістю сторін ціна автомобіля склала суму в розмірі 50000,00 грн. (а.с.200-201).

В ході розгляду справи стороною відповідача не заперечувалось, що ним було здійснено продаж автомобіля та половину коштів позивачу за автомобіль відповідачем передано не було.

Доводи сторони відповідача про те, що автомобіль було придбано за його особисті кошти в період шлюбу в ході розгляду справи не знайшли свого об»єктивного підтвердження, а відтак визнаються судом не доведеними та відкидаються.

Посилання сторони відповідача на те, що в справі відсутні належні докази, які вказують на дійсну вартість автомобіля та позивачем ці обставини не доведені належними доказами, суд відкидає, оскільки ці твердження повністю спростовують доказами, які містяться в матеріалах справи, зокрема, судовим рішенням та відповідним звітом про оцінку автомобіля, а також в ході розгляду справи стороною відповідача не було надано суду доказів на спростування наведеної позивачем вартості автомобіля, як і не було заявлено відповідних клопотань про призначення у справі відповідної судової експертизи.

Твердження відповідача про те, що вартість автомобіля складає суму в розмірі 50000,00 грн., за якою ним було відчужено автомобіль, суд до уваги не приймає, оскільки, зазначена сума була вказана сторонами договору за їх домовленістю, а інших допустимих та належних доказів вартості автомобіля в зазначеній відповідачем сумі стороною відповідача суду в ході розгляду справи надано не було.

Суд звертає увагу відповідача на те, що, останній, з урахуванням наявних у справі доказів, - не був позбавлений можливості на спростування доводів позивача в частині вартості автомобіля, самостійно замовивши та надавши суду відповідний звіт або оцінку.

З огляду на викладене, суд при визначенні суми грошової компенсації за Ѕ частину вартості автомобіля в даному спорі бере до уваги, наданий позивачем звіт, відповідно до якого вартість автомобіля складає суму в розмірі 286016,50 грн., який відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що автомобіль, право власності на який в розмірі Ѕ частини мала позивач, було продано відповідачем на власний розсуд, без згоди позивача, а тому вимога позивача про її право на грошову компенсацію вартості Ѕ спліьного автомобіля є обґрунтованими та доведеними, в зв»язку з чим підлягають задоволенню.

Разом з тим, в частині позовної вимоги про виділення відповідачу в порядку поділу спільного майна подружжя в натурі автомобіля, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки, на час розгляду даної справи транспортний засіб було відчужено, останній, перебуває у власності іншої особи, а відтак зазначена вимога є безпідставною.

В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, сплачений позивачем за подачу позову до суду

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 137, 139, 141, 258, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя, - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію її частки у спільному майні подружжя, а саме: 1/2 вартості транспортного засобу «Хонда», легковий седан, 2006 року випуску, д.н.з.НОМЕР_1, - в розмірі 143008 (сто сорок три тисячі вісім) грн. 25 коп.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, - судовий збір в розмірі 1430 (одна тисяча чотириста тридцять) грн. 08 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повні ім»я сторін:

позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка м. Новоград-Волинський Житомирської області, громадянка України, ідентифікаційний код НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1;

відповідач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженець с. Нові Шепеличі Чорнобильського району Київської області, ідентифікаційний код НОМЕР_3, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Головуючий Н.П. Чередніченко