Єдиний унікальний номер судової справи 481/75/18
Номер провадження 22-ц/812/234/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

11 лютого 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Шаманської Н.О.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ухвалу, яка постановлена Новобузьким районним судом Миколаївської області 17 грудня 2018 року, під головуванням судді Вжещ С.І. в приміщені цього ж суду о 14 год. 57 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Новобузький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Миколаївській області, про визнання батьківства,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Новобузький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Миколаївській області (далі - Новобузький РВ ДРАЦС ГТУЮ), про визнання батьківства.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у листопаді 2013 року ОСОБА_3 познайомилась з відповідачем, з яким вона працює в одній організації, та з того часу вони почали зустрічатись.

Про їх стосунки було відомо друзям, колегам по роботі, їх родинам, але шлюбні відносини сторони не реєстрували.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_4.

ОСОБА_2 є батьком дитини, але відмовляється подати в органи реєстрації актів цивільного стану заяву про реєстрацію батьківства.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просила визнати відповідача батьком їх спільної дитини.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2018 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та у справі призначено судово-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: чи є ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, біологічним батьком малолітнього ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2? Зобов'язано ОСОБА_3 разом із сином ОСОБА_4 та особисто відповідача з'явитися для проведення судово-генетичної експертизи до Одеського обласного бюро судово-медичних експертиз та надати на вимогу експертів необхідні для проведення експертизи зразки та документи. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просив ухвалу скасувати, а справу направити до районного суду для продовження розгляду.

В обґрунтування скарги посилався на те, що районний суд у його відсутність розглянув і вирішив питання про призначення судової експертизи та не надав його представнику можливості узгодити з ним позицію щодо заявленого клопотання про призначення у справі судово-генетичної експертизи.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

В п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» зазначено, що при вирішенні питання про призначення експертизи суди повинні керуватися положеннями ЦПК України, Законом України «Про судову експертизу» від 25 лютого 1994 року за №4038-XII, Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року №1950/5), та враховувати роз'яснення, дані в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року за №8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року №15), з урахуванням особливостей правового регулювання захисту конкретних суб'єктивних прав.

Таким вимогам закону і відповідає оскаржена ухвала Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2018 року.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об'єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Відповідно до ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза).

Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом.

Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз'яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов'язаний мотивувати таке відхилення або зміну.

Питання, які ставляться експерту, і його висновок щодо них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта.

З позовної заяви убачається, що ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання батьківства.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач ОСОБА_2 зазначав, що жодних стосунків з позивачем він не мав та батьком дитини себе не визнає.

Не погоджуючись із зазначеним представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 з метою з'ясування питання чи є ОСОБА_2 батьком ОСОБА_4 заявив клопотання про призначення у даній справі судово-генетичної експертизи.

Отже, чи є відповідач батьком дитини позивача відноситься до предмета доказування у справі, та для встановлення того, чи є ОСОБА_2 батьком ОСОБА_4 необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право.

Враховуючи викладені обставини та вимоги закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення у справі судово-генетичної експертизи для вирішення питання чи є ОСОБА_2 біологічним батьком малолітнього ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції при призначенні експертизи не було враховано позицію відповідача щодо заявленого представником позивачем клопотання, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки в силу ч.2 ст.102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, що входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

З урахуванням обставин справи, предмету спору колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визначився із питанням, з якого має бути проведена судова експертиза.

Посилання на те, що суд не надав представнику відповідача часу узгодити позицію із його довірителем колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Так ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 04 липня 2018 року у справі було призначено судово-генетичну експертизу (а.с.96-97).

Відповідач ОСОБА_2 оскаржив зазначену ухвалу посилаючись на те, що суд розглянув питання про призначення експертизи у його відсутність не вислухавши його думки з цього приводу.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 вересня 2018 року ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 04 липня 2018 року скасовано, а справу повернуто до районного суду для повторного вирішення клопотання про призначення експертизи (а.с.144-145).

Отже, на думку колегії суддів, з вересня 2018 року у відповідача та його представника було достатньо часу для того щоб узгодити позицію щодо клопотання представника позивача про призначення у справі судово-генетичної експертизи.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи, то слід заначити наступне.

У матеріалах справи міститься довідка від 26 листопада 2018 року про направлення та доставку SMS-повідомлення відповідачу ОСОБА_2 про судове засідання, призначене на 17 грудня 2018 року.

Відповідно до п.2 Порядку надсилання учасникам судового процесу текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року №73, текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду відповідної заявки. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом заповнення учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Дійсно, матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_2 подавав заявку до суду про направлення йому повістки SMS-повідомленням. Разом з тим по справі приймав участь його представник, що свідчить про обізнаність сторони про час і місце судового засідання. До того ж, про наявність перешкод для участі в судовому засіданні 17 грудня 2018 року відповідач суд не повідомив.

Отже, починаючи з вересня 2018 року ОСОБА_2 мав об'єктивну можливість знати про наявність в провадженні районного суду цивільної справи та відповідно отримувати інформацію про її рух, а тому повідомлення останнього шляхом надсилання йому тексту судової повістки у вигляді SMS-повідомлень не може вважитись порушенням права на доступ до суду, яке передбачене статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

За такого доводи апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ЦПК України, є необґрунтованими.

Відповідно до положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.О. Шаманська

Повний текст судового рішення

складено 12 лютого 2019 року