Справа № 755/9329/18 Головуючий 1 інстанція- Виниченко Л.М.
Провадження № 22-ц/824/2529/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 січня 2019 року м.Київ

Київськиий апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2в особі його представника адвоката ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 20 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві про визнання права власності на автомобіль та скасування накладеного державним виконавцем арешту-

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 08 грудня 2009 року він придбав у відповідача ОСОБА_4 автомобіль «Honda CR-V», 1998 року випуску, синього кольору, р.н.НОМЕР_3 за 50000 грн. Договір купівлі-продажу автомобіля було укладено у простій письмовій формі, а сам автомобіль разом із ключами і свідоцтвом про реєстрацію передано йому після отримання відповідачем 50000 грн. за актом передачі-приймання від 08 грудня 2009 року. Також, відповідач видав на його ім'я довіреність на право керування і розпорядження автомобілем «HondaCR-V» р.н.НОМЕР_3.

Вказував, що він володів і користувався цим автомобілем на власний розсуд, однак, коли 04 січня 2017 року вирішив зареєструвати автомобіль на своє ім'я, дізнався, що автомобіль перебуває під арештом згідно постанов відділу ДВС Дніпровського РУЮ м.Києва від 17 листопада 2011 року та від 25 червня 2012 року. За його запитом Дніпровський районний відділ ДВС м.Києва повідомив, що у 2014 році документація була знищена, а тому неможливо надати більш детальну інформацію про заборону відчуження автомобіля.

Вважає, що він правомірно набув права власності на спірний автомобіль за договором згідно закону, а той факт що автомобіль не був попердньо знятий із реєстрації і не пройшов державної реєстрації за ним як новим власником не позбавляє його прав на це авто. Окрім того, арешт був накладений після придбання ним автомобіля. Послаючись на ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», просив визнати за ним право власності на придбаний автомобіль «Honda CR-V», 1998 року випуску, р.н.НОМЕР_3, а арешт, накладений постановами державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського РУЮ м.Києва від 17 листопада 2011 року та від 25 червня 2012 року у виконавчому

- 2 -

провадженні № 22712644 скасувати.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 20 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_2 в особі його представника адвоката ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позов задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення судом не дотримано принцип верховенства права та не враховано, що позивач звернувся на захист своїх прав як власник автомобіля, надавши суду належні та допустимі докази на підтвердження його права власності, а суд неправомірно відмовив у задоволенні його вимоги про визнання вже існуючого у нього права власності на автомобіль, застосувавши норми матеріального права, які не підлягали застосуванню. Зокрема, суд помилково застосував до спірних відносин Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений постановою КМ України № 1388 від 7 вересня 1998 року, який є підзаконним актом і не відповідає положенням ст.ст.11, 328, 638-640, 655 ЦК України, які мають вищу юридичну силу. Суд не врахував, що всі матеріали виконавчого провадження знищені, а тому вчинити дії по скасуванню арешту не є можливим. Суд порушив вимоги ст.206 ЦПК України та помилково не прийняв до уваги факт визнання позову відповідачем ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_4 відзиву на апеляційну скаргу до суду не подав.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі вказана позивачем ціна позовустановить 50000 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивач не набув права власності на спірний автомобіль, оскільки його право власності у встановленому законом порядку не зареєстроване, спірний автомобіль не був знятий з обліку в органах МВС та не вибув із власності відповідача ОСОБА_4,а відтак підстави для визнання за позивачем права власності на автомобіль, як і підстави для зняття з нього арешту відсутні.

При цьому суд виходив з того, що наданий позивачем договір купівлі-продажу автомобіля, укладений між сторонами у простій письмовій формі, не є доказом переходу

- 3 -

права власності на майно до позивача.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму грошей.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється з урахуванням спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМ України № 1388 від 7 вересня 1998 року, які визначають особливості укладення договорів щодо відчуження транспортних засобів, порядок державної реєстрації та обліку автомобілів, видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

Відповідно до пунктів 7, 8 вказаного Порядку (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, оцінку його вартості, яка провадиться спеціалістом.

Правомірність придбання транспортних засобів підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб'єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами-виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарних біржах. Такими документами можуть бути: довідка-рахунок; договори та угоди, укладені на товарних біржах, та інші посвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортний засіб; копія рішення суду; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування; акт приймання-передачі транспортних засобів; вантажна митна декларація або видане митним органом посвідчення про реєстрацію транспортних засобів; договір фінансового лізингу.

Для реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зареєстровані в підрозділах ДАІ, крім названих документів, додається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Відчуження, передача власником придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах ДАІ, не проводиться.

Отже, за змістом вказаних норм продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає зняття його з обліку, відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, послідуючу реєстрацію і отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є власником автомобіля марки «Honda CR-V», 1998 року випуску, синього кольору, кузов (шасі)

- 4 -

№ НОМЕР_4, реєстраційний номер р.н.НОМЕР_3, що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5, виданим 23 червня 2004 року МРЕВ-4 ДАІ ГУ МВС України в м.Києві.

Згідно листа Регіонального сервісного центру в м.Києві МВС України від 15 вересня 2017 року за даними АІС «Інком» м.Києва та НАІС МВС України, автомобіль Honda CR-V, р.н.НОМЕР_6, кузов № НОМЕР_2 значиться під арештом на підстави постанови № 2057/14 від 28 грудня 2010 року ВДВС Дніпровського РУЮ у м.Києві.

Відповідно до листа Дніпровського районного відділу ДВС м.Києва ГТУЮ у м.Києві від 25 січня 2017 року на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 22712644 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3101, виданого 10 вересня 2010 року Дніпровським районним судом м.Києва, про стягнення із ОСОБА_4 на користь КП по УЖГ Дніпровського району м.Києва боргу в розмірі 3171,67 грн. 25 червня 2012 року державним виконавцем винесено постанови про повернення виконавчих документів стягувачеві. Станом на 25 січня 2017 року вищевказаний виконавчий документ до відділу повторно не надходив, документація відділу до 2014 року знищена.

16 січня 2017 року відповідач ОСОБА_4 видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кіщак Л.Я., якою уповноважив позивача ОСОБА_2 розпоряджатися (продавати за ціну та на умовах за своїм розсудом, обміняти, здати в позичку чи найм (оренду) належним йому автомобілем марки «Honda», модель CR-V, тип легковий універсал, 1998 року випуску, номер шасі (кузов, рами) НОМЕР_7, синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3. Довіреність видана терміном на рік з правом передоручення повноважень третім особам.

Також, в матеріалах справи міститься складений у простій письмовій формі договір купівлі-продажу автомобіля від 08 грудня 2009 року, за умовами якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_2 автомобіль марки Honda модель CR-V, реєстраційний номер НОМЕР_3, 1998 року випуску, кузов (шасі) № НОМЕР_7, колір синій за ціною 50000 грн. таскладений сторонами в цей же день акт передачі-приймання автомобіля.

Окрім того, встановлено, що вказаний договір складений у простій письмовій формі, і не є документом, який згідно п.8 Положенняпідтверджує правомірність придбання транспортного засобу.

За таких обставин, з'ясувавши, що договір купівлі-продажу від 08 грудня 2009 року не є передбаченим п.8 Положення документом, що підтверджує правомірність придбання позивачем транспортного засобу, спірний автомобіль з обліку в органах ДАІ не знімався і зареєстрований за ОСОБА_4, суд першої інтанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про наявність у позивача існуючого права власності на автомобіль та необхідність його судового захисту безпідставні та спростовуються матеріалами справи, в який наявне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 23 червня 2004 року, згідно якого власником автомобіля марки «Honda CR-V», 1998 року випуску, синього кольору, кузов (шасі) № НОМЕР_4, реєстраційний номер р.н.НОМЕР_3 євідповідач ОСОБА_4

Доводи скарги про те, що позивач набув права власності на спірний автомобіль «Honda CR-V» на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у простій письмовій формі між ним та ОСОБА_4 08 грудня 2009 року, з моменту передання йому майна відповідно до положень ст.334 ЦК України не грунтується на законі.

По-перше, відповідно до положень ч.2 ст.640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідне також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або

- 5 -

вчинення певної дії.

Згідно акта цивільного законодавства, який врегульовує особливості укладення договорів щодо відчуження транспортних засобів, а саме вказаного вище Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, обов'язково передбачає необхідність вчинення наступних дій: зняття його з обліку, відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, послідуючу реєстрацію і отримання власником свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) на протязі 10 днів з моменту придбання.

Жодна із вказаних дій сторонами вчинена не була, а отже цей договір не породжує правових наслідків.

По-друге, договіркупівлі-продажу від 08 грудня 2009 року, на який як на підставу виникнення права власності посилається позивач, укладений у простій письмовій формі, яка не передбачена вказаним вище п.8 Порядку, а тому даний договір не є підставою для виникнення і як наслідок реєстрації права власності на автомобіль.

Посилання скаржника на те, що недотримання процедури зняття автомобіля з обліку не свідчить про недотримання порядку його продажу необгрунтовані та суперечать п.8 Порядку, який обумовлює можливість продажу автомобіля необхідністю зняття його з реєестрації перед продажем.

Посилання у скарзі на те, що суд помилково застосував до спірних відносин Порядок, який є підзаконним атом і не відповідає приписам закону, зокрема положенням ст.ст.11, 328, 638-640, 655 ЦК України, які мають вищу юридичну силу, необгрунтовані.

Даний Порядок не суперечить наведеним скаржником нормам закону, а повністю узгоджується з ними.

Окрім того, Порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України і є нормативним актом цивільного законодавства, що відповідає приписам ст.117 Конституції України, яка вказує, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Доводи скарги про те, що суд не врахував визнання ОСОБА_4 позову і підтвердження ним обставини щодо продажу автомобіля і отримання грошей, які є підставою для його задоволення, безпідставні. В даному випадку визнання відповідачем позову, суперечить вимогам діючого законодавства, що регулює питання продажу автомобілів, а відтак суд першої інстанції обгрунтовано відповідно до приписів ч.4 ст.206 ЦПК України не прийняв визнання відповідачем позову.

Посилання у скарзі на те, що суд не врахував знищення матеріалів виконавчого провадження і як наслідок неможливість у інший спосіб захистити права позивача, не мають правового значення з огляду на відмову у позові.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

- 6 -

Апеляційну скаргу ОСОБА_2в особі його представника адвоката ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 20 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: