Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 523/12520/15-ц

провадження № 61-14178св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2016 року у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 12 квітня 2002 року по 24 січня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12 березня 2015 року було поділено їх спільне майно. Зокрема, на підставі цього рішення за нею визнано право власності на автомобіль марки «Mitsubishi», модель «Outlander», легковий універсал, 2009 року випуску, номер шасі НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1. Проте, відповідач відмовляється повертати їй автомобіль, утримує його у себе та користується ним без законних підстав.

На час розгляду справи про поділ майна подружжя вартість спірного автомобіля складала 366 271,00 грн. Згідно з висновком автотоварознавчого дослідження від 18 грудня 2015 року № 5596 ринкова вартість спірного автомобіля складає 333 036,00 грн, тобто у зв'язку з невчасним поверненням відповідачем автомобіля, їй спричинена матеріальна шкода у розмірі 33 235,00 грн.

У зв'язку з наведеним, ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги, просила суд витребувати вказаний автомобіль у відповідача; стягнути з відповідача 114 635,75 грн матеріальної шкоди, а саме втрату вартості автомобіля, вартість титанових дисків та брелоку безключного доступу та ключів до автомобіля. Також вказувала, що незаконними діями відповідача по безпідставному утриманню її автомобіля та користування ним, їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінила у 30 000,00 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_5 та передано у володіння ОСОБА_4 автомобіль марки «Mitsubishi», модель «Outlander», легковий універсал, 2009 року випуску, номер шасі НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 53 654,08 грн матеріальної шкоди, 5 000,00 грн моральної шкоди.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підставі статті 387 ЦК України позивач має право витребувати у відповідача спірний автомобіль, також підлягають стягненню на її користь втрата вартості автомобіля за час незаконного перебування у відповідача, відшкодування витрат на виготовлення ключів, брелку безключового доступу до автомобіля, витрат на полірування автомобіля та відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2016 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позовні вимоги є необґрунтованими належними доказами та недоведеними.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги надані нею докази щодо неодноразового звернення до органів Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області про неправомірне утримання відповідачем її автомобіля, до органів Державної автомобільної інспекції з проханням перереєстрації права власності на автомобіль за нею. Також апеляційним судом без належного обґрунтування відмовлено у задоволенні її позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами установлено, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12 березня 2015 року за ОСОБА_4 визнано право власності на автомобіль марки «Mitsubishi», модель «Outlander», легковий універсал, 2009 року випуску, номер шассі НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а. с. 6-9).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Як убачається з матеріалів справи, після набрання рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12 березня 2015 року законної сили, позивач неодноразово зверталася із заявами до Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області про неправомірне утримання відповідачем її автомобіля, та до управління Державної автомобільної інспекції з клопотанням про перереєстрацію права власності на автомобіль за нею (а. с. 10-17)

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Виходячи з положень статті 387 ЦК України, віндікація застосовується тоді, коли у власника зберігається право власності, але він не може його здійснювати, оскільки річ вибула із його володіння і перебуває у неправомірному (незаконному) володінні іншої особи.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Суд першої інстанції, посилаючись на наведені норми матеріального права та, встановивши, що відповідач безпідставно з березня до грудня 2015 року утримував у себе автомобіль позивача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині витребування майна з чужого незаконного володіння.

Апеляційний суд наведених норм матеріального права та обставин справи не врахував, та посилаючись на ту обставину, що відповідач на виконання ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2015 року добровільно передав спірний автомобіль на зберігання ОСОБА_6, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частинах першій та четвертій статті 60 ЦПК України 2004 року зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження позовних вимог про завдання відповідачем матеріальної шкоди ОСОБА_4 надала висновок автотоварознавчого дослідження від 18 грудня 2015 року № 5596, відповідно до якого ринкова вартість спірного автомобіля знизилася на 33 235,00 грн; розрахунок-фактуру від 17 грудня 2015 року № 3Н51144 та рахунок від 14 січня 2016 року № НОМЕР_3, в яких зазначена вартість витрат на виготовлення ключів, брелку безключового доступу до автомобіля та на полірування автомобіля (а. с. 92-98, 105-106).

Апеляційний суд, надавши оцінку цим доказам відповідно до вимог статті 212 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не довела заподіяння їй матеріальної шкоди.

Оскільки позивач зазначених обставин не довела, правильним є висновок апеляційного суду, що вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними, а тому задоволенню не підлягають.

Частиною першою статті 410 ЦПК Українивизначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування з чужого незаконного володіння підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції в цій частині про задоволення цих вимог залишенню в силі.

В іншій частині рішення апеляційного суду відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2016 року у частині відмови у задоволені позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати за залишити в цій частині в силі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2016 року.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик