Єдиний унікальний номер 234/9293/14-ц Номер провадження 22-ц/804/71/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 січня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів: Канурної О.Д., Санікової О.С.

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 234/9293/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 28 березня 2016 року у складі судді Бакуменко А.В., -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла його баба ОСОБА_4, яка 21 жовтня 1994 року склала заповіт, згідно якого заповіла йому квартиру АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_4 він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та дізнався, що 26 грудня 2013 року ОСОБА_4 склала новий заповіт, згідно якого все своє майно заповіла ОСОБА_3

Посилаючись на те, що:

- ОСОБА_4 останні роки дуже хворіла, потребувала медичного нагляду, постійної сторонньої допомоги, у зв'язку з чим 01 серпня 2013 року орган опіки та піклування звертався до суду з заявою про визнання її недієздатною та призначення над нею опіки;

- у справі № 2о/234/292/13 за заявою органу опіки та піклування було проведено медичне психіатричне обстеження ОСОБА_4, за наслідками якого встановлено, що ОСОБА_4 страждає на органічний розлад особистості з наростаючим інтелектуально-мнестичним зниженням внаслідок судинного захворювання головного мозку (церебральний атеросклероз третьої стадії з гіпертензією, наслідки перенесеного гострого порушення мозкового кровообігу в 2007 році), ступінь вираженості органічних змін особистості, зумовлених судинним процесом, позбавляє її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними;

- ОСОБА_4 при складанні заповіту 26 грудня 2013 року не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними,

просив визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4, посвідчений 26 грудня 2013 року приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Меркуловим П.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 2013 (а.с. 2 - 3 т. 1).

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 28 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено (а.с. 128 - 129 т. 1).

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач ОСОБА_3 в апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Краматорського міського суду Донецької області від 28 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що у цій справі судова психіатрична (посмертна) експертиза не проводилась. За клопотанням позивача така експертиза була призначена, але потім 28 березня 2016 року позивач подав заяву про відмову від проведення експертизи. Суд зазначив, що відповідач не заявляв клопотання про призначення експертизи, але це не відповідає дійсності. Сторони заявляли клопотання про проведення експертизи, суд постановляв ухвалу про її проведення в обласній клінічній психіатричній лікарні № 3 м. Харкова.

Задовольняючи позовні вимоги, суд послався на акт амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 123 від 29 листопада 2013 року, яка була проведена у іншій цивільній справі, її акт в матеріалах справи відсутній.

Суд не врахував, що згідно пояснень позивача і така амбулаторна експертиза не проводилась, тітку ОСОБА_4 він на амбулаторну експертизу не возив.

Свідок ОСОБА_6, як судовий експерт, порушила Інструкцію про проведення судово-медичної психіатричної експертизи, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 17.01.1995 року № 6. Жодних медичних документів експертам не надавалося.

Свідок ОСОБА_7 (лікар психіатр) пояснив, що ОСОБА_4 була оглянута на вимогу суду у 2013 році дільничним психіатром ОСОБА_8, перебувала на консультативному обліку у психіатричному диспансері.

Пояснення свідків - лікаря психіатра ОСОБА_7 та судового експерта ОСОБА_6 не є належними доказами у справі, оскільки їх пояснення про події 2013 року були предметом розгляду та дослідження у іншій справі та не стосуються предмету доказування у цій справі.

Згідно листа головного позаштатного психіатра департаменту охорони здоров'я головного лікаря КЛПУ "Обласна психіатрична лікарня м. Слов'янська" ОСОБА_9 від 28.07.2015 року №764/1 ОСОБА_4 страждала на психічний розлад "органічний розлад особистості з наростаючим інтелектуально-мнестичним зниженням", але не потребувала безперервного систематичного спостереження за перебігом розладу лікарем психіатром.

Свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 (дільничний терапевт) пояснювали, що ОСОБА_4 мала важкий характер, але її не можна було вважати неадекватною людиною.

Суд першої інстанції формально підійшов до викладення у рішенні обставин справи та їх аналізу. Не можна було посилатися на документи, пояснення свідків, які були доказами у іншій цивільній справі. Суд не в повній мірі надав оцінку доказам у справі, чим порушив ст. 212 ЦПК України (в редакції станом на 2016 рік).

В порушення норм процесуального права судом порушені строки розгляду справи, встановлені ст. 157 ЦПК України (в редакції станом на 2016 рік), справа розглядалась судом з жовтня 2014 року, тобто більше двох місяців (а.с. 135-137 т. 1).

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 19 травня 2016 року, в якому ухвалою апеляційного суду Донецької області від 31 травня 2016 року виправлені описки, рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що доказів, які б свідчили, що заповіт від 26 грудня 2013 року був складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, не надано. Ухвалою суду першої інстанції від 10 вересня 2015 року у справі за клопотанням позивача було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої були поставлені питання про те, в якому психічному стані знаходилась ОСОБА_4 на момент підписання заповіту 26 грудня 2013 року та чи була вона здатна за своїм психічним станом на момент підписання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними. Проведення експертизи було доручено Харківській обласній клінічній психіатричній лікарні № 3. Однак 21 жовтня 2015 року матеріали справи повернуті без експертного висновку, оскільки Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3 не проводить посмертні судово-психіатричні експертизи по Донецькій області. Експертиза, на яку послався суд першої інстанції, була призначена та проведена у іншій справі, акт амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 123 від 29 листопада 2013 року, на який посилається суд, в матеріалах справи відсутній. Позовні вимоги є недоведеними (а.с. 160 - 163, а.с. 173 - 174 т. 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року рішення апеляційного суду Донецької області від 19 травня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції виходив з того, що 11 червня 2015 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_12 звернувся до суду з клопотанням про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для з'ясування питання в якому психічному стані перебувала ОСОБА_4 під час підписання заповіту та чи могла вона розуміти значення своїх дій та керувати ними. 10 вересня 2015 року з таким же клопотанням до суду звернувся і ОСОБА_3 Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 10 вересня 2015 року у справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої було доручено Харківській обласній клінічній психіатричній лікарні № 3. 21 жовтня 2015 року матеріали справи були повернуті без виконання, оскільки Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3 не проводить посмертні судово-психіатричні експертизи по Донецькій області.

Визнавши необхідність проведення судово-психіатричної експертизи, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 10, 212-214, 303-316 ЦПК України (в редакції чинній на час постановлення ухвали) не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не навів правого обґрунтування відмови у задоволенні клопотання представника позивача та відповідача про призначення судово-психіатричної експертизи. Не врахував, що експертиза не була проведена не через дії сторони, а через те, що Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3 не проводить посмертні судово-психіатричні експертизи по Донецькій області, у зв'язку з цим суд мав вирішити питання про проведення експертизи в іншій експертній установі, до компетенції якої відноситься проведення таких експертиз (а.с. 215 - 217 т. 1).

Під час нового апеляційного розгляду ухвалою апеляційного суду Донецької області від 21 червня 2017 року у справі була призначена посмертна судова психіатрична експертиза, проведення якої було доручено експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України. На вирішення експертизи були поставлені питання:

- в якому психічному стані знаходилась ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, під час посвідчення 26 грудня 2013 року заповіту?

- чи могла ОСОБА_4 за своїм психічним станом у зазначений час розуміти значення своїх дій та керувати ними?

- чи страждала ОСОБА_4 будь-яким психічним розладом під час посвідчення 26 грудня 2013 року заповіту? (а.с. 235-236 т. 1).

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 08 лютого 2018 року після виконання клопотань експертів провадження у справі на час проведення експертизи було зупинено (а.с. 59 - 60 т. 2).

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-УШ від 03.10.2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до Указу Президента України від 29.12.2017 року № 452/2017 "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" апеляційний суд Донецької області ліквідовано та утворено Донецький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Донецьку область, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого суду.

Відповідно до частини 6 ст. 147 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Суд, що ліквідується, в місячний строк з дня припинення здійснення правосуддя передає до новоутвореного суду матеріали та документи, пов'язані зі здійсненням таким судом повноважень, а судові справи та матеріали проваджень, що перебувають у володінні суду, що ліквідується, передаються негайно, до дня початку роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року у газеті "Голос України" №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Донецького апеляційного суду про початок роботи Донецького апеляційного суду, згідно якого рішенням зборів суддів Донецького апеляційного суду від 02.10.2018 року № 4 днем початку роботи Донецького апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку із припиненням з 03 жовтня 2018 року здійснення правосуддя апеляційним судом Донецької області справу № 234/9293/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 28 березня 2016 року передано 10 жовтня 2018 року до Донецького апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Донецького апеляційного суду від 10.10.2018 року визначено колегію судів для розгляду цієї справи: суддя-доповідач Соломаха Л.І., судді Канурна О.Д., Кішкіна І.В. (а.с. 89 т. 2).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 14 листопада 2018 року задоволено заяву судді Кішкіної І.В. про самовідвід (а.с. 95 - 97 т. 2).

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Донецького апеляційного суду від 15.11.2018 року визначено колегію судів для розгляду цієї справи: суддя-доповідач Соломаха Л.І., судді Канурна О.Д., Санікова О.С. (а.с. 100 т. 2).

15 листопада 2018 року справу № 234/9293/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка 13 листопада 2018 року повернулася з експертної установи, прийнято до провадження Донецького апеляційного суду (а.с. 102 - 103 т. 2).

Відповідно до частини 3 ст. 3 ЦПК України (тут і далі, якщо не зазначено інше - в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII, яка діє з 15.12.2017 року) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У судове засідання апеляційного суду 03 січня 2019 року відповідач ОСОБА_3 не з'явився, з'явився його представник - адвокат ОСОБА_1, який діє на підставі ордера серія НОМЕР_1 від 21 грудня 2018 року (а.с. 169. т. 2), доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, з'явився його представник - адвокат ОСОБА_12, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 20 листопада 2017 року (а.с. 156 - 157 т. 2), але після того, як представник відповідача ОСОБА_1 заявив клопотання про призначення у справі повторної судової психіатричної експертизи, до початку розгляду справи по суті заявив клопотання про продовження розгляду справи у його відсутність та покинув зал судового засідання.

Відповідно до частини 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача, його представника та відповідача, явка яких у судове засідання обов'язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позивачем ОСОБА_2 заперечення (відзив) в письмовій формі на апеляційну скаргу відповідача не надано.

Відповідно до частини 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_3 задоволенню не підлягає. Такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного:

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 21 жовтня 1994 року склала заповіт, згідно якого належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_2 Заповіт посвідчено нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Уваровою Г.І., зареєстровано у реєстрі за № 1 - 4594 (а.с. 8 т. 1).

26 грудня 2013 року ОСОБА_4 склала новий заповіт, згідно якого усе своє майно, яке буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилося, та з чого б не складалося, і взагалі все те, на що вона за законом матиме право, у тому числі грошові внески з усіма відсотками та компенсаціями, які зберігаються в будь-яких банківських установах та на будь-яких рахунках, заповіла ОСОБА_3 У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 не може сама підписати та прочитати текст заповіту заповіт посвідчено у присутності свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16 та підписано ОСОБА_17 Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Меркуловим П.Ю., зареєстровано в реєстрі за № 2013 (а.с. 40 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, яке видано 19 серпня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області (а.с. 150 т. 1).

Зазначені обставини сторонами не заперечуються.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання заповіту, який складений 26 грудня 2013 року недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 123 від 29 листопада 2013 року ОСОБА_4 страждає на органічний розлад особистості з наростаючим інтелектуально-мнестичним зниженням внаслідок судинного захворювання головного мозку (церебральний атеросклероз 3 стадії з гіпертензією, наслідки перенесеного острого порушення мозкового кровообігу в 2007 році), ступінь вираженості органічних змін особистості, обумовлена судинним процесом, позбавляє її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними. Між проведенням 29 листопада 2013 року амбулаторної судово-психіатричної експертизи та складанням ОСОБА_4 26 грудня 2013 року заповіту пройшло менше одного місяця, а згідно пояснень свідка ОСОБА_6 внаслідок віку ОСОБА_4 хвороба могла лише прогресувати. Отже, акт амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 123 від 29 листопада 2013 року у сукупності з іншими доказами підтверджує факт неможливості ОСОБА_4 станом на 26 грудня 2013 року під час складання заповіту усвідомлювати свої дії. Суд також врахував, що в заповіті від 26 грудня 2013 року зазначено, що ОСОБА_4 внаслідок хвороби не могла самостійно підписати текст заповіту, не могла його прочитати.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтями 203, 215, 225, 1257 ЦК України.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частини 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною третьою статті 203 цього Кодексу, відповідно до частини 1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Підстави недійсності заповіту визначені і статтею 1257 ЦК України.

Відповідно до частини 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (частина перша ст. 1234 ЦК України).

Відповідно до частини 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до частини 2 ст. 1257 ЦК підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 17.09.2014 р. у справі № 6-131цс14.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у п. 16 постанови № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК (в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII, яка діє з 15.12.2017 року, це ст. 105 ЦПК) зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочинів недійсними із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК (в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII, яка діє з 15.12.2017 року, це ст. 89 ЦПК).

Тобто, при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК (в редакції станом на 2016 рік) за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Перевіряючи законність висновку суду першої інстанції щодо доведеності факту неспроможності ОСОБА_4 під час складання заповіту 26 грудня 2013 року розуміти значення своїх дій на керувати ними, апеляційним судом встановлено:

За життя ОСОБА_4, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради звертався у серпні 2013 року до Краматорського міського суду з заявою про визнання ОСОБА_4 недієздатною та встановлення над нею опіки. За цією заявою Краматорським міським судом було відкрито провадження у справі №234/9814/13-ц (провадження 2-о/234/292/13), яка була досліджена як судом першої інстанції, так і апеляційним судом під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3

З матеріалів справи № 234/9814/13-ц встановлено, що у цій справі Краматорським міським судом Донецької області була призначена амбулаторна судово-психіатрічна експертиза, проведення якої було доручено експертам Слов'янської судово-психіатрічної експертної комісії. За дорученням голови Слов'янської судово-психіатрічної експертної комісії ОСОБА_6 у зв'язку з тим, що через тяжкість соматичного стану здоров'я ОСОБА_4 не може бути доставлена на експертизу, за дорученням суду був здійснений огляд ОСОБА_4 лікарем психіатром психіатричної лікарні м. Краматорська на дому.

Згідно інформації Міської психіатричної лікарні м. Краматорська від 12 листопада 2013 року № 02 - 05/413, яка підписана міським психіатром ОСОБА_7, дільничним лікарем психіатром ОСОБА_8, ОСОБА_4 раніше за психіатричною допомогою не зверталася; вперше з її згоди та за дорученням суду була оглянута дільничним лікарем психіатром Краматорського психіатричного диспансерного відділення за місцем її проживання 11 листопада 2013 року; в результаті проведеного огляду встановлено, що ОСОБА_4 страждає на психічний розлад у вигляді "органічного розладу особистості з наростаючим інтелектуально-мнестичним зниженням"; внаслідок соматичних захворювань здійснювати за собою догляд не може (а.с. 29 справа 234/9814/13-ц).

У цій же справі є акт амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 123 від 29 листопада 2013 року, яка проведена Слов'янською судово-психіатрічною експертною комісією, згідно якого ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, страждає органічним розладом особистості з наростаючим інтелектуально-мнестичним зниженням внаслідок судинного захворювання головного мозку (церебральний атеросклероз 3 стадії з гіпертензією, наслідки перенесеного острого порушення мозкового кровообігу в 2007 році). Ступінь вираженості органічних змін особистості, обумовлена судинним процесом, позбавляє її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 31 - 33 справа 234/9814/13-ц).

Отже, зі справи № 234/9814/13-ц (провадження № 2-о/234/292/13) встановлено, що ОСОБА_4 оглядалася лікарем психіатром 11 листопада 2013 року, тобто за півтора місяці до складання оспорюваного заповіту від 26 грудня 2013 року.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 про те, що жодних медичних документів експертам Слов'янської судово-психіатрічної експертної комісії не надавалося, є необґрунтованими. З матеріалів справи № 234/9814/13-ц (провадження № 2-о/234/292/13) та акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 123 від 29 листопада 2013 року встановлено, що експертам була направлена інформація про огляд ОСОБА_4 11 листопада 2013 року саме фахівцем у галузі психіатрії, а також амбулаторна карта № 10568 на ім'я ОСОБА_4, яка була заведена міською лікарнею № 3 м. Краматорська з 2010 року, які і були досліджені під час проведення амбулаторної експертизи, про що зазначено в акті експертизи.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час проведення амбулаторної судово-психіатрічної експертизи була порушена Інструкція про проведення судово-медичної експертизи, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 17 січня 1995 року № 6, є необгрунтованими, оскільки зазначена Інструкція на судові психіатричні експертизи не розповсюджується.

На час проведення амбулаторної судової психіатричної експертизи діяв Порядок проведення судово-психіатричної експертизи, який був затверджений наказом Міністерства охорони здоров'я України № 397 від 08.10.2001року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 1 березня 2002 року за № 219/6507). Згідно п. 8 зазначеного Порядку об'єктами експертизи є, зокрема, матеріали кримінальної або цивільної справи, медична документація, аудіовізуальні матеріали та інша інформація про психічний стан особи, відповідно якої проводиться експертиза. Зазначене підтверджує пояснення свідка ОСОБА_6 у судовому засіданні суду першої інстанції про те, що судова психіатрична експертиза може проводитися на підставі медичних документів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України (в редакції яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини першої ст. 58 ЦПК України (в редакції яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (стаття 59 ЦПК України, в редакції яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції).

Отже, дослідження судом першої інстанції під час розгляду спору щодо визнання заповіту недійсним матеріалів справи № 234/9814/13-ц (провадження № 2-о/234/292/13) за заявою Органу опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради про визнання ОСОБА_4 недієздатною та встановлення над нею опіки не є порушенням норм процесуального права, оскільки в цій справі наявні докази щодо психічного стану ОСОБА_4 за її життя, тим більше за період, який є дуже близьким до складання оспорюваного заповіту. Ці документи мають суттєве значення у справі про визнання заповіту недійсним, оскільки у зв'язку із смертю заповідача вже не можливо обстежити саму особу заповідача, а тому її психічний стан встановлюється саме на підставі документів, які містять такі відомості, зокрема, за життя такої особи.

Рішення у справі № 234/9814/13-ц (провадження № 2-о/234/292/13) по суті заяви судом не прийнято, ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 31 січня 2014 року заява Органу опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради про визнання особи недієздатною та встановлення опіки залишена без розгляду.

Судом першої інстанції була досліджена медична карта амбулаторного хворого № 9197б на ім'я ОСОБА_4, яка заведена Міською психіатричною лікарнею м. Краматорська (а.с. 49 т. 1). Зазначена медична картка заведена 11 листопада 2013 року, в ній є запис про огляд ОСОБА_4 лікарем психіатром на дому 11 листопада 2013 року, виставлено діагноз: органічний розлад особистості з конгнитивним зниженням; зазначено, що не може здійснювати за собою догляд у зв'язку із соматичними захворюваннями (порушено зір, рух у нижніх кінцівках та правій руці); нагляд у "К" групі.

На виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року при новому апеляційному розгляді апеляційним судом 21 червня 2017 року для з'ясування психічного стану ОСОБА_4 саме на момент вчинення оспорюваного заповіту була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої було доручено експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної та судової психіатрії та наркології МОЗ України (а.с. 235 - 236 т. 1)

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 4 від 16.03.2018 року ОСОБА_4 на момент складання заповіту 26 грудня 2013 року виявляла тяжкий психічний розлад у формі судинної деменції. ОСОБА_4 на момент складання заповіту 26 грудня 2013 року за своїм психічним станом була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 64 - 72 т. 2), що підтверджує висновок суду першої інстанції про доведеність неспроможності ОСОБА_4 на момент складання заповіту 26 грудня 2013 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Доводи апеляційної скарги про те, що пояснення свідків - лікаря психіатра ОСОБА_7 та судового експерта ОСОБА_6 не є належними доказами у справі, оскільки їх пояснення про події 2013 року були предметом розгляду та дослідження у іншій справі та не стосуються предмету доказування у цій справі, апеляційний суд вважає необгрунтованими, оскільки зазначені свідки були допитані саме у цій справі про визнання заповіту недійсним та є фахівцями у галузі психіатрії, які надали суду пояснення щодо психічного стану ОСОБА_4 у 2013 році, який є предметом розгляду у цій справи, оскільки вирішуючи спір про визнання заповіту недійсним суд має встановити психічний стан ОСОБА_4 станом на 26 грудня 2013 року, в тому числі враховуючи відомості про її психічний стан і до 26 грудня 2013 року. Свідок ОСОБА_7 у цій справі був допитаний судом саме за клопотанням відповідача (а.с. 79 т. 1).

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно листа головного позаштатного психіатра Департаменту охорони здоров'я головного лікаря КЛПУ "Обласна психіатрична лікарня м. Слов'янська" ОСОБА_9 від 28.07.2015 року № 764/1 ОСОБА_4 страждала на психічний розлад "органічний розлад особистості з наростаючим інтелектуально-мнестичним зниженням", але не потребувала безперервного систематичного спостереження за перебігом розладу лікарем психіатром, не спростовують а ні висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 123 від 29.11.2013 року, а ні висновку судово-психіатричного експерта № 4 від 16.03.2018 року, а ні висновків суду про те, що ОСОБА_4 страждала на психічний розлад та на момент складання заповіту 26 грудня 2013 року за своїм психічним станом була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Цей лист головного психіатра і підтверджує саме той факт, що ОСОБА_4 страждала на психічний розлад.

Доводи апеляційної скарги про те, що свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 (дільничний терапевт) пояснювали, що ОСОБА_4 мала важкий характер, але її не можна було вважати неадекватною людиною, також не спростовують висновків суду, оскільки будь-які зовнішні обставини, зокрема, показання свідків про поведінку особи, мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 не є фахівцями у галузі психіатрії. Крім того, свідок ОСОБА_11, який є лікарем терапевтом, суду першої інстанції пояснив, що він не є психіатром і не може сказати стосовно психічних розладів, але пояснив, що перед смертю у ОСОБА_4 прогресувало її соматичне захворювання і він відвідував її на дому, що підтверджує тяжкий стан здоров'я ОСОБА_4 на момент складання заповіту.

Ці пояснення свідка ОСОБА_11 підтверджуються висновком ЛКК Комунального закладу "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 м. Краматорська" від 27 червня 2013 року за №82/1030/16, тобто за півроку до складання оспорюваного заповіту, згідно якого ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за станом здоров'я потребує постійного стороннього догляду, не здатна до самообслуговування безстроково, діагноз: ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз Н ІІ А, гіпертонічна хвороба ІІ ст., постійна форма мерцательної аритмії, церебральний атеросклероз з гіпертензією, хронічна залізо-дефіцитна анемія (а.с. 9 т. 1), що узгоджується як з актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 123 від 29.11.2013 року, так і з висновком судово-психіатричного експерта № 4 від 16.03.2018 року та спростовує доводи відповідача про те, що ОСОБА_4 на психічні захворювання не страждала, не могла самостійно підписати заповіт лише через те, що у неї була зламана рука.

Згідно мотивувальної частини висновку судово-психіатричного експерта № 4 від 16.03.2018 року ОСОБА_4 згідно медичної документації та матеріалів цивільної справи протягом життя страждала на ряд соматичних та неврологічних захворювань, у тому числі пов'язаних із судинною патологією (ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз); імовірно, перенесла гостре порушення мозкового кровообігу; під час психіатричного огляду 11 листопада 2013 року (більше ніж за місяць до складання оспорюваного заповіту) у психічному стані ОСОБА_4 були відмічені досить виражені порушення з боку психічної сфери, зокрема, зниження пам'яті та грубе орієнтування у часі. Наведені відомості повністю відтворюють клінічну картину тяжкого психічного розладу у формі судинної деменції, що виникла внаслідок атеросклеротичного ураження головного мозку. Вказане захворювання розвивається поступово, протягом декількох років, але завжди маж прогредієнтний характер (поступове погіршення, що виключає можливість зворотного розвитку симптоматики та навіть тимчасового відновлення психічних функцій) і обов'язково супроводжується глибоким порушенням критичних функцій психіки (а.с. 64 - 72 т. 2). Отже, в основу висновку експерта покладено дані медичної документації, які відповідачем не спростовані.

Згідно медичної карти амбулаторного хворого № 9197б, яка заведена КЛПУ "Міська психіатрична лікарня м. Краматорськ" та була досліджена експертами під час проведення судової психіатричної експертизи, а також судом апеляційної інстанції, за три дні до складання оспорюваного заповіту, а саме, 23 грудня 2013 року, відповідач ОСОБА_3 звертався до психіатричної лікарні з метою оформлення документів на опікунство над хворою ОСОБА_4

Після цього ОСОБА_3 з приводу призначення його опікуном над ОСОБА_4 звертався і до Органу опіки та піклування Краматорської міської ради, що підтверджується листом Виконавчого комітету Краматорської міської ради від 20.01.2014 року № 01.01-28/252 на адресу Краматорського міського суду у справі № 234/9814/13-ц, яким Орган опіки та піклування повідомив суд про те, що до нього надійшла заява ОСОБА_3 щодо незгоди з призначенням ОСОБА_2 опікуном та бажанням взяти на себе обов'язки опікуна над ОСОБА_4 у разі визнання її недієздатною (а.с. 40 справа № 234/9814/13-ц).

Про тяжкий стан здоров'я ОСОБА_4, якій на час складання оспорюваного заповіту виповнилося 83 роки, зазначено і в самому заповіті нотаріусом, а саме, що ОСОБА_4 у зв'язку із хворобою не могла 26 грудня 2013 року особисто ні прочитати, ні підписати заповіт (а.с. 40 т. 1), на що обгрунтовано звернув увагу суд першої інстанції.

Через сім місяців після складання заповіту ОСОБА_4 померла.

Не погоджуючись із висновком судово-психіатричного експерта № 4 від 16.03.2018 року, згідно якого ОСОБА_4 на момент складання заповіту 26 грудня 2013 року виявляла тяжкий психічний розлад у формі судинної деменції та за своїм психічним станом була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом ОСОБА_1 було заявлено клопотання про призначення повторної посмертної судової психіатричної експертизи, у задоволенні якого ухвалою Донецького апеляційного суду від 03 січня 2019 року відмовлено у зв'язку із недоведеністю підстав для призначення повторної експертизи.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 при складанні заповіту 26 грудня 2013 року не було вільним.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною 3 ст. 203 ЦК (волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі), відповідно до частини 1 ст. 215, частини 2 ст. 1257 ЦК України є підставою для визнання заповіту недійсним.

Посилання відповідача на те, що ОСОБА_2 неправильно зазначає ступінь родинних відносин з померлою ОСОБА_4, не впливають на висновки суду, оскільки відповідно до частини 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі щодо волевиявлення заповідача, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції строків розгляду справи не спростовують висновків суду.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Фрідлендер проти Франції").

Відповідно до ст. 157 ЦПК України (в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року) суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця.

Провадження у цій справі було відкрито 31 жовтня 2014 року (а.с. 12 т. 1). Судове рішення судом першої інстанції по суті спору постановлено 28 березня 2016 року, тобто з порушенням строків, встановлених ст. 157 ЦПК України (в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року).

Відповідно до частин 2, 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Порушення судом першої інстанції строків розгляду справи не призвело до неправильного вирішення справи та не є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Відповідно до частини 3 ст. 27 ЦПК України (в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року на час розгляду справи судом першої інстанції) особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки..

З матеріалів справи встановлено, що однією з причин порушення судом першої інстанції строків розгляду справи є зловживання відповідачем своїми процесуальними правами.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 10 листопада 2014 року розгляд справи було призначено на 17 листопада 2014 року (а.с. 14 т. 1). Потім розгляд справи відкладався на 21 листопада 2014 року, 03 грудня 2014 року, 11 грудня 2014 року, 22 грудня 2014 року, 20 січня 2015 року, 13 лютого 2015 року, 20 лютого 2015 року, 10 березня 2015 року, 18 березня 2015 року, 01 квітня 2015 року, 08 квітня 2015 року, 20 квітня 2015 року, 13 травня 2015 року. Проте відповідач вперше з'явився у судове засідання лише 17 червня 2015 року, що підтверджується протоколом судового засідання (а.с. 121 т. 1). До цього відповідач, посилаючись на хворобу, неодноразово направляв до суду заяви про відкладення судового засідання (заяви від 21 листопада 2014 року, від 19 грудня 2014 року, від 20 січня 2015 року, від 12 лютого 2015 року, від 20 лютого 2015 року, від 10 березня 2015 року, від 30 березня 2015 року, від 08 квітня 2015 року, від 13 травня 2015 року (а.с. 16, а.с. 24, а.с. 28, а.с. 32, а.с. 37, а.с. 45, а.с. 56, а.с. 61, а.с. 73 т. 1), у зв'язку з чим суд навіть звертався до медичних закладів із запитом щодо можливості відповідача за станом здоров'я брати участь у судовому засіданні.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 10 вересня 2015 року провадження у справі було зупинено у зв'язку із призначення у справі судової психіатричної експертизи (а.с. 110 т. 1) та відновлено ухвалою суду від 14 березня 2016 року (а.с. 116 т. 1).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права,підстав для скасування або зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

Відповідачем ОСОБА_3 за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 267,96 грн. (а.с. 134, а.с. 139 т. 1).

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, судові витрати по сплаті відповідачем судового збору у сумі 267,96 грн. за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Докази про інші понесені судові витрати, зокрема, пов'язані з проведенням на стадії апеляційного провадження судової психіатричної експертизи, відповідачем ОСОБА_3 апеляційному суду не надано.

Керуючись ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 28 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

О.С. Санікова

Повне судове рішення складено 08 січня 2019 року.

Головуючий суддя: Л.І. Соломаха