ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
справа № 201/2762/18
провадження 2/201/652/2019
УХВАЛА

05 лютого 2018 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про переведення прав та обовязків покупця, скасування рішень, визнання права власності та визнання договорів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

15 березня 2018 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про переведення прав та обовязків покупця, скасування рішень та визнання права власності.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2018 року провадження у даній справі відкрито.

Третьою особою ПН ДМНО ОСОБА_9 13 квітня 2018 року було подано апеляційну скаргу на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2018 року про відкриття провадження з посиланнями на те, що дана справа непідсудна Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська, оскільки відповідачем по справі є ОСОБА_5, зареєстроване місце проживання якого є: м. Дніпро, вул. Каширська, 50а, шо територіально належить до Самарського району м. Дніпропетровська.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2018 року було відмовлено у задоволенні вищевказаної апеляційної скарги та ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2018 року було залишено без змін. У своїй постанові колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області зазначила, що колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки в ст. 30 ЦПК України визначено категорії справ, за якими застосовується виключна підсудність. Так, відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов'язані між собою позовні вимоги пред'явлені одночасно щодо декількох об'єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об'єкта, вартість якого є найвищою, а як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є нерухоме майно, що знаходиться по вул. Спаській у м. Дніпро, що знаходиться у Соборному районі м. Дніпра, на який розповсюджується юрисдикція Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Доводи апелянта про те, що зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_5 є вул. Каширська, 50а у м. Дніпрі, що за територіальною підсудністю відноситься до Самарського району м. Дніпра, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки дані правовідносини, що склалися між сторонами виникають із приводу нерухомого майна та на них поширюється виключна підсудність. Крім цього, зареєстрованою адресою другого відповідача ОСОБА_4 є АДРЕСА_1, що за територіальною підсудністю відноситься до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

27 серпня 2018 року третьою особою ПН ДМНО ОСОБА_9 знову було подано апеляційну скаргу на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2018 року про відкриття провадження з посиланнями на те, що в провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська перебувала справа №206/4863/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_6 про поділ (виділ) майна в натурі по вул. Спаській, 2 у м. Дніпро, та оскільки ця справа розглядалась Самарським районним судом м. Дніпропетровська, то і зазначена справа також підсудна Самарському районному суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2018 року було відмовлено ПН ДМНО ОСОБА_9 у відкритті провадження за його апеляційною скаргою, оскільки останній вже звертався до суду із апеляційною скаргою на цю ж саму ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2018 року та постановою апеляційного суду Дніпропетровської області, яка набрала законної сили та у встановленому законом порядку оскаржена не була, її було залишено без змін. Також в ухвалі зазначено, що з матеріалів справи вбачається, що ПН ДМНО ОСОБА_9 зловживає своїми процесуальними правами в той час коли відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Після цього, 01 жовтня 2018 року, відповідачем ОСОБА_5 також було подано апеляційну скаргу на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2018 року про відкриття провадження з посиланнями на те, що його зареєстроване місце проживання є: м. Дніпро, вул. Каширська, 50а, шо територіально належить до Самарського району м. Дніпропетровська.

Ця апеляційна скарга була розглянута Дніпровським апеляційним судом по суті, про що було винесено постанову від 06 грудня 2018 року про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2018 року без змін, оскільки відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов'язані між собою позовні вимоги пред'явлені одночасно щодо декількох об'єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об'єкта, вартість якого є найвищою, а як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є нерухоме майно, що знаходиться по вул. Спаській у м. Дніпро, що за територіальною підсудністю відноситься до Соборного району м. Дніпра, а доводи апелянта про те, що його зареєстроване місце проживання територіально відноситься до Самарського району м. Дніпра колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки дані правовідносини, що склалися між сторонами виникають із приводу нерухомого майна та на них поширюється виключна підсудність. Крім того колегія суддів звернула увагу сторін на розумність строків розгляду справи та прийшла до висновку, що подання ОСОБА_5 апеляційної скарги, доводи якої є ідентичними доводам апеляційної скарги приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, свідчить лише про те, що апелянт зловживає своїми процесуальними правами.

У зв'язку поданням апеляційних скарг, призначені судові засідання по вищевказаній справі не відбулися, оскільки справа разом з апеляційними скаргами кожного разу направлялася Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська до Дніпровського апеляційного суду (в минулому Апеляційний суд Дніпропетровської області) для розгляду цих апеляційних скарг, та справа знімалася з розгляду.

Наведене призвело до того, що дана справа вже на той час перебувала в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська девять місяців поспіль, однак з зазначеної причини не тільки не розпочався її розгляд по суті, але й на той час навіть не було проведено підготовче судове провадження, в той час як відповідно до ч.3 ст.189 ЦПК України, підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Більш того, у відповідність до ч.1 ст.210 ЦПК України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі.

В даному випадку, після повернення справи з Дніпровського апеляційного суду після розгляду апеляційної скарги ОСОБА_5 від 01 жовтня 2018 року, справу призначено до розгляду в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська на 20 грудня 2018 року, однак за два дня до засідання, 18 грудня 2018 року, до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в черговий раз надійшла апеляційна скарга ОСОБА_5 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2018 року з ідентичними доводами апеляційної скарги ПН ДМНО ОСОБА_9 від 27 серпня 2018 року.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції, у провадженні якого перебуває дана справа, був змушений реагувати на зазначену процесуальну поведінку відповідача ОСОБА_5, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із п.4 ч.2 ст.44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

За таких умов, зважаючи на процесуальну ситуацію, що склалася по даній справі, судом було проінформовано сторони, що зявилися в судове засідання, про надходження 18 грудня 2018 року від відповідача ОСОБА_5 чергової апеляційної скарги на ухвалу про відкриття провадження, та вислухано їх думку з приводу подальших процесуальних дій суду.

При цьому представник позивача адвокат ОСОБА_2 заявив, що повторне подання відповідачем ОСОБА_5 апеляційної скарги на ухвалу про відкриття провадження у справі, в той час як апеляційним судом вже тричі було підтверджено, що підстави для скасування цієї ухвали відсутні та провадження у справі відкрито у відповідність до вимог ЦПК України, очевидно вказує на зловживання ним своїми процесуальними правами, про що вже наголошував суд апеляційної інстанції у відповідних постановах. Також є абсолютно очевидним, що така процесуальна поведінка має на меті лише затягування розгляду справи та створення штучних перешкод у її розгляді по суті. Крім того, представник позивача заявив, що повторне направлення усіх матеріалів справи до суду апеляційної інстанції може свідчити про те, що головуючий не виконує вимог ЦПК України відповідно до ст. 214 ЦПК України через власну зацікавленість або через будь-які інші, невідомі позивачу обставини, що може викликати сумнів в обєктивості та неупередженості головуючого у справі судді. Крім цього вказані дії головуючого можуть вважатися такими, які обмежують позивача у праві доступу до суду, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, створюючи перевагу для інших учасників справи в частині створення того стану, який виник між учасниками справи на момент вчинення порушень щодо переважного субєктивного права і триває незалежно від вимоги позивача про застосування ефективних способів захисту, проголошеного ст.13 вказаної Конвенції. Звернув увага, що несвоєчасний розгляд справи вже створив квазі правовий стан, адже Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвали договір без врахування вже існуючого переважного права Позивача. Крім того, Позивачем, з метою визнання переважного права і переведення на себе прав і обовязків покупця, внесена на депозитний рахунок суду грошова сума, визначена в договорах купівлі-продажу. При цьому, враховуючи вимоги ст.ст.196,205, 210 ЦПК України, позивач обґрунтовано розраховував на розгляд справи впродовж загального строку - 90 днів і одержання прав на вказане нерухоме майно. «Обгрунтовані сподівання» щодо таких прав є окремим майновим правом (правом власності) за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У звязку з цим просив дану апеляційну скаргу спрямувати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, однак усі матеріали справи разом зі скаргою не направляти, а додати до неї лише копію оскаржуваної ухвали про відкриття провадження у справі (що вже тричі оскаржувалася), копії позовної заяви та уточненої позовної заяви, а також копії постанов суду апеляційної інстанції, що були прийняті за наслідками розгляду трьох попередніх апеляційних скарг на ухвалу про відкриття провадження.

Позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_6 підтримали думку представника позивача.

Інші учасники справи в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

За наслідками зазначеного засідання було прийнято рішення про виділення зі справи матеріалів, що стосуються апеляційної скарги та направлення цих матеріалів до апеляційної інстанції для розгляду.

При цьому суд виходив з наступного:

Параграфом 2 Глави 1 Розділу V ЦПК України унормовано, що питання відкриття апеляційного провадження, або відмови у його відкритті, віднесено до компетенції суду апеляційної інстанції. При цьому, відповідно до ч.3 ст.359 ЦПК України, в ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу та вирішується питання про витребування матеріалів справи.

За таких умов є очевидним, що, у разі позитивного вирішення питання про витребування справи, її розгляд судом першої інстанції унеможливлюється. Однак, у сукупності із вимогами ст.355 ЦПК України про те, що апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, таке правило не перешкоджає до моменту витребування в суд апеляційної інстанції матеріалів справи, продовжувати її розгляд у суді першої інстанції, який може бути навіть й необізнаним про факт подачі апеляційної скарги.

Водночас, відповідно до п.п.15.5 Розділу XII (Перехідні Положення) чинного ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності редакцією Кодексу від 15.12.2017.

На теперішній час Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система функціонувати ще не почала, а відповідно до ч.2 ст.296 ЦПК України в редакції, що діяла до 15.12.2017, суд першої інстанції на наступний день після закінчення строку для подання апеляційної скарги надсилає її разом зі справою до апеляційного суду.

З цього випливає висновок, що при надходженні до суду першої інстанції апеляційної скарги на ухвалу про відкриття провадження у справі, до суду апеляційної інстанції мають бути передані усі матеріали справи разом з такою апеляційною скаргою, що й було зроблено судом у даній справі при надходженні усіх попередніх апеляційних скарг.

При цьому також були враховані вимоги п.п.15.10 Розділу XII (Перехідні Положення) чинного ЦПК України, яким унормовано, що у разі подання апеляційної скарги на ухвали суду першої інстанції, передбачені пунктами 1, 6-9, 11, 14-16, 19-23, 37-39 частини першої статті 353 цього Кодексу, серед яких і ухвала про відкриття провадження у справі, - до суду апеляційної інстанції передаються усі матеріали.

Натомість, при надходженні четвертої апеляційної скарги на ухвалу про відкриття провадження у даній справі, яка по своїй суті є тотожною із попередніми, із очевидними ознаками намагання якомога найдовше затягнути розгляд справи, суд першої інстанції далі не може бути стороннім спостерігачем зловживання відповідачем ОСОБА_5 своїми процесуальними правами та виконувати роль «мовчазного листоноші», або «поштової скриньки», через яку останній спрямовує свої апеляційні скарги із попутним покірливим приєднанням до них судом першої інстанції матеріалів справи без проведення її розгляду.

Такий висновок випливає із аналізу згаданих постанов апеляційного суду, де зазначено про ідентичність доводів апеляційних скарг ОСОБА_5 та ПН ДМНО ОСОБА_9, а їх дії розцінені як зловживання процесуальними правами, а саме: безпідставне затягування та перешкоджання розгляду справи, поданням безпідставних апеляційних скарг щодо порушення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська правил підсудності.

Відповідно до ч.3 ст.44 ЦПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Слід зауважити, що практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «ОСОБА_2 проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року, «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року, «Мельник проти України» від 28.03.2006 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

В даному ж випадку відповідач ОСОБА_5, шляхом подачі другої апеляційної скарги на ухвалу про відкриття провадження у справі, що за своєю суттю є тотожною до його попередньої скарги та двом аналогічним скаргам, раніше поданим третьою особою ПН ДМНО ОСОБА_9, намагається створити для себе абсолютне право на суд, перешкоджаючи тим самим праву на суд іншим учасникам даної справи, перш за все позивачу, який, за умов, що склалися, опинився в становищі безправної особи, що жодним чином не може впливати на подальший рух справи, реалізовувати, обстоювати та захищати свої права в суді. Це призводить до порушення балансу інтересів сторін та забезпечення рівного права на доступ до правосуддя, що є неприпустимим.

Так, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частини перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до положень, викладених в ч.9 ст.11 ЦПК України, визначено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Слід зазначити, що під зловживанням правом, як матеріальним, так і процесуальним, Європейський Суд з прав людини у своїй практиці розуміє таке його використання, яке спрямоване на боротьбу із закладеним у ньому ж позитивним регулятивним потенціалом, в тому числі, що суперечить принципу правової визначеності.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 р.; «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 р.).

Отже, ефективність судового захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод і законних інтересів напряму залежить від наявної моделі цивільного судочинства, яка, серед іншого, повинна відповідати вимогам справедливого судового розгляду, установленого в п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки, ратифікувавши останню, Україна тим самим взяла на себе зобовязання гарантувати дотримання прав, закріплених у ній.

Справедливий судовий розгляд, виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, з-поміж іншого, включає в себе змагальність і рівноправність сторін, а також право доступу до суду.

В основу моделі цивільного судочинства, яка забезпечує доступність правосуддя, має закладатися не лише змагальність, а й рівноправність сторін у процесі, оскільки, по-перше, ці принципи хоча й визначаються як самостійні та автономні в системі принципів засади з власним змістом але, виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, вони є спорідненими явищами більш широкого поняття «справедливий судовий розгляд». Останнє якраз і передбачає, що «доказування у справі під час змагальної процедури можна вважати належним, якщо сторонам була надана рівна можливість подати власні докази та ознайомитися із доказами, поданими іншою стороною (приміром, через представника); надати усне пояснення у справі, брати участь у обговоренні обставин, які досліджуються судом, і висловити свою оцінку досліджуваних доказів». В свою чергу, змагання як засада судового розгляду можливе тільки між рівними особами (сторонами), тобто жодна зі сторін не повинна мати вагомих процесуальних переваг над своїм опонентом, у звязку з чим принцип рівноправності є обовязковою передумовою саме змагальності.

Отже, вимога «рівності сторін» в аспекті «справедливого балансу» між сторонами, на думку ЄСПЛ, розповсюджується як на цивільне, так і на кримінальне судочинство. Як приклад порушенням принципу процесуального рівноправя визнається ситуація, за якої одну зі сторін поставили в явно нерівні умови порівняно з іншою, у звязку з неможливістю будь-яким чином впливати на хід розгляду справи через зловживання іншою стороною своїми процесуальними правами щодо неодноразового подання тотожних апеляційних скарг, які перешкоджають розгляду справи.

Тому, під час розгляду та вирішення цивільних справ потрібно гарантувати «рівність балансу між інтересами сторін», у протилежному разі суд ухвалюватиме незаконне рішення.

За таких умов, направлення матеріалів справи вчетверте до суду апеляційної інстанції разом із черговою апеляційною скаргою на ухвалу про відкриття провадження у даній справі, очевидно поглибить порушення принципу «рівності балансу між інтересами сторін», який і без того на теперішній час є порушеним внаслідок дій відповідача ОСОБА_5, остаточно перетворить процес у даній справі в безладний рух.

Водночас, питання відкриття апеляційного провадження є виключною компетенцією суду апеляційної інстанції, якому й адресована апеляційна скарга від 18 грудня 2018 року, тому її повернення судом першої інстанції апелянту, навіть з причин зловживання останнім своїми процесуальними правами, було б ознакою свавілля.

Враховуючи вищевикладене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, балансу інтересів сторін та їх рівності, вжиття заходів запобігання зловживанню процесуальними правами відповідачем ОСОБА_5, суд дійшов до висновку про те, що в даному конкретному випадку застосування п.п.15.5 Розділу XII (Перехідні Положення) чинного ЦПК України не можливо без одночасного застосування вимог ст.44 ЦПК України та врахування вимог ч.3 ст. ст.359 ЦПК України одночасно з вимогами п.1 ст.6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод». Усі наведені норми в даному випадку мають бути враховані, оскільки знаходяться в прямому системному звязку між собою та узгоджуються із висновками суду Апеляційної інстанції, викладеними у згаданих вище ухвалах щодо наявності факту зловживання своїми правами у діях апелянтів.

За таких умов суд направив апеляційну скаргу ОСОБА_5 від 18 грудня 2018 року на ухвалу про відкриття провадження у даній справі до Дніпровського апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. При цьому з матеріалів справи виділив в копіях позовну заяву, уточнену позовну заяву, ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2018 року про відкриття провадження у даній справі та постанови суду апеляційної інстанції, прийняті за наслідками розгляду попередніх апеляційних скарг на ухвалу про відкриття провадження, які додав до цієї апеляційної скарги, а розгляд справи продовжив.

Натомість ухвалою від 28.12.2018 Дніпровський апеляційний суд повернув виділені матеріали до суду першої інстанції та витребував дану справу у повному обсязі. Водночас, отримавши справу, ухвалою від 17.01.2019 Дніпровським апеляційним судом було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу про відкриття провадження у даній справі та дійшов висновку, що останній зловживає своїми процесуальними правами.

Після повернення справи з апеляційної інстанції до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, було призначене судове засідання по справі на 05.02.2019, натомість у цей же день, через канцелярію суду надійшла апеляційна скарга на ухвалу про відкриття провадження у даній справі відповідача ОСОБА_10, яка посилається на порушення правил підсудності при вирішенні питання про відкриття провадження у даній справі з тих самих підстав, що й інші апелянти, зазначені вище, по апеляційних скаргах яких апеляційним судом було підтверджено правильність прийняття рішення про відкриття провадження у справі та визнано подачу тотожних апеляційних скарг з цього приводу зловживанням своїми процесуальними правами відповідними учасниками справи.

За таких умов, зважаючи на процесуальну ситуацію, що склалася по даній справі, судом було проінформовано сторони, що зявилися в судове засідання, про надходження 05 лютого 2019 року від відповідача ОСОБА_4 апеляційної скарги на ухвалу про відкриття провадження, та вислухано їх думку з приводу подальших процесуальних дій суду.

При цьому позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2 наполягали на тому, що відповідач ОСОБА_10 зловживає своїми процесуальними правами, оскільки підстави, з яких вона просить скасувати ухвалу про відкриття провадження у даній справі вже були неодноразово розглянуті в апеляційній інстанції, яка залишила цю ухвалу в силі та визнавала дії осіб, які її оскаржують зловживанням своїми процесуальними правами. Вони заперечували проти передачі до суду апеляційної інстанції усієї справи знову, наполягали на виділенні матеріалів зі справи.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_3 наполягала на передачі усіх матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Вислухавши сторони та зіставивши доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_4 від 05 лютого 2019 року із висновками суду апеляційної інстанції, викладеними у відповідних ухвалах про відмову в скасуванні ухвали про відкриття провадження у даній справі та про відмову у відкритті апеляційного провадження через зловживання апелянтами своїми процесуальними правами, суд дійшов висновків про необхідність виділення зі справи матеріалів, що стосуються апеляційної скарги та направити їх до суду апеляційної інстанції, з наведених вище підстав, а розгляд справи продовжити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 129 Конституції України, ст.ст.5, 11, 12, 44, 353-355 ЦПК України, рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «ОСОБА_2 проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року, «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року, «Мельник проти України» від 28.03.2006 року, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 від 05 лютого 2019 року на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про переведення прав та обовязків покупця, скасування рішень, визнання права власності та визнання договорів недійсними, - направити до Дніпровського апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, виділивши з матеріалів справи в копіях позовну заяву, уточнену позовну заяву, ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2018 року про відкриття провадження у даній справі та постанови суду апеляційної інстанції, прийняті за наслідками розгляду попередніх апеляційних скарг на ухвалу про відкриття провадження, які додати до цієї апеляційної скарги, а розгляд справи продовжити.

Ухвала оскарженню не підлягає

Суддя С.С. Федоріще