Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 761/6939/15-ц

провадження № 61-23013св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року у складі судді Піхур О. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Шахової О. В., Болотова Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 23 травня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № К2НСGА00000108, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 84 690 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць (11,04 % річних) від суми виданого кредиту, а в момент надання коштів - у розмірі 1,5 %, строком до 23 травня 2014 року.

Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладені з кожним окремі договори поруки за номерами К2НСGА00000108/01, К2НСGА00000108/02, К2НСGА00000108/03 відповідно.

За порушення зобов`язання щодо сплати відсотків за користування кредитом та винагороди, позичальник зобов`язався сплатити пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу у гривневому еквіваленті на дату сплати (пункт 4.1 кредитного договору).

За порушення зобов`язань щодо сплати будь-яких платежів більше ніж на 30 днів позичальник зобов`язався сплатити штраф у розмірі 250 грн та додатково 5 відсотків від суми позову (пункт 5.4 кредитного договору).

У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань позичальника за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 20 лютого 2015 року становить 111 294,20 дол. США та включає в себе: 62 593,25 дол. США - заборгованість за кредитом; 17 060,41 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3 600 дол. США - заборгованість з комісії за користування кредитом; 22 732,27 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 8,98 дол. США - штраф (фіксована частина); 5 299,30 дол. США - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року позовні вимоги задоволено, стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку 111 294,20 дол. США заборгованості за кредитним договором, та по 913,50 грн з кожного відповідача у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги про солідарне стягнення кредитної заборгованості з відповідачів, суд першої інстанції виходив з того, що боржник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку із чим утворилась заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителів.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення з мотивів її необґрунтованості.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором, а саме: 62 593,25 дол. США - заборгованість за кредитом, 17 060,41 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3 600 дол. США - заборгованість з комісії за користування кредитом, 428 585,82 грн -.пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3 654 грн у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд апеляційної інстанції виходив з того, що кредитна заборгованість підлягає стягненню лише з боржника, оскільки поруку припинено у зв`язку з укладенням додаткової угоди між банком та позичальником, якою було збільшено обсяг відповідальності боржника за кредитним договором, при цьому відповідні додаткові угоди з поручителями не укладалась, а тому порука в силу частини першої статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є припиненою.

Щодо стягнення пені, то суд зазначив, що не допускається стягнення пені в доларову еквіваленті, а тому ухвалив рішення про стягнення пені в гривневому еквіваленті, не вбачав підстав для зменшення розміру пені та відмовив у застосуванні позовної давності до цих платежів, зазначивши, що позовна давність в такому випадку застосовуються лише за заявою сторони під час розгляду справи судом по суті, а не під час апеляційного перегляду судового рішення.

В частині вимог про стягнення штрафу суд відмовив, оскільки виходив з недопустимості подвійної цивільно-правова відповідальності за одне і те саме порушення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час того як справа перебувала в апеляційному суді між банком та боржником досягнуто домовленості щодо суми заборгованості та укладено 16 вересня 2016 року додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої було змінено валюту кредитування з доларів США на гривні та визначено суму залишку за кредитом у розмірі 1 467 360,85 грн, яка вдвічі менша за суму, стягнуту за рішенням суду першої інстанції.

Заявник вказував, що апеляційний суд безпідставно відмовив йому в задоволенні клопотання про уточнення вимог відповідно до укладеної додаткової угоди, не встановив фактичні обставини в справі, які мають значення для правильного вирішення спору, дійсного розміру кредитної заборгованості, справу розглянув за відсутності відомостей про повідомлення відповідачів про день та час розгляду справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що 23 травня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № К2НСGА00000108, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 84 690 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць (11,04 % річних) від суми виданого кредиту, а у момент надання коштів - у розмірі 1,5 %, строком до 23 травня 2014 року.

Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладені з кожним окремі договори поруки за номерами К2НСGА00000108/01, К2НСGА00000108/02, К2НСGА00000108/03 відповідно.

Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктами 2.2.2, 2.2.3 цього договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на дату сплати.

За порушення зобов`язань щодо сплати будь-яких платежів більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язався сплатити штраф у розмірі 250 грн та додатково 5 відсотків від суми позову (пункт 5.4 кредитного договору).

У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань позичальника у нього утворилась заборгованість, яка станом на 20 лютого 2015 року, за розрахунком банку, становить 111 294,20 дол. США, з яких: 62 593,25 дол. США - заборгованість за кредитом; 17 060,41 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3 600 дол. США - заборгованість з комісії за користування кредитом; 22 732,27 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 8,98 дол. США - штраф (фіксована частина); 5 299,30 дол. США - штраф (процентна складова).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 22 жовтня 2012 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору від 23 травня 2007 року № К2НСGА00000108.

Згідно з умовами вказаної додаткової угоди, окрім домовленості щодо зменшення суми пені, збільшено ліміт кредиту до 87 062,60 дол. США та з 22 жовтня 2012 року - відсоткову ставку до 11,81% на рік.

Відповідно до умов договорів поруки, які є ідентичними за змістом, поручителі зобов`язались відповідати перед кредитором в обсягах, встановлених згідно із умовами кредитного договору.

Згідно із пунктом 13 договорів поруки зміни та доповнення в них вносяться при досягненні згоди сторін та у письмовому вигляді.

В суді апеляційної інстанції представник позивача підтвердив факт укладення додаткової угоди з боржником та відсутність відповідних додаткових угод з поручителями.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд правильно застосував до спірних правовідносин вищенаведені норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про те, що порука, після укладення додаткової угоди до кредитного договору, припинена, з чим погоджується й Верховний Суд.

Також правильними є висновки суду апеляційної інстанції про відмову в позові щодо стягнення штрафів, оскільки відповідно до положень статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо неправильності визначення судом першої інстанції заборгованості за кредитним договором в частині заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а апеляційним судом - пені у гривневому еквіваленті.

Заявник посилається на те, що після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі між ним та банком укладена додаткова угода від 16 вересня 2016 року, якою сторони кредитного договору змінили валюту кредитування та визначили суму залишку за кредитом у розмірі 1 467 360,85грн.

Заявник також стверджує, що апеляційний суд безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання про уточнення вимог апеляційної скарги.

Такі доводи є необґрунтованими. У матеріалах справи відсутні відомості про зміну чи доповнення вимог апеляційної скарги, про заявлення клопотання про врахування нових обставин у вигляді додаткової угоди, укладеної між сторонами. Така угода відсутня у матеріалах справи, банк не відмовлявся від заявлених у суді першої інстанції позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України у редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи (далі - ЦПК України 2004 року), під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Наслідки врегулювання сторонами окремих питань погашення кредитної заборгованості після ухвалення судових рішень можуть бути предметом вирішення на стадії виконання судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є по суті правильними, тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко