Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 207/1385/16-ц

провадження № 61-23193св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вініл»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чабаненко Валерії Тарасівни на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 лютого 2017 року у складі судді Савченка В. О. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, надалі уточненим, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вініл» (далі - ТОВ «Вініл») про стягнення невиплаченої компенсації за невикористану відпустку при звільненні, середньої заробітної плати за час затримки остаточного розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що він працював у ТОВ «Вініл» на посаді оператора з виготовлення пасти у цеху з виготовлення пасти у період з 22 листопада 2002 року до 18 травня 2012 року. У день звільнення йому перераховано на картковий рахунок суму компенсації за невикористану відпустку за останній рік перед звільненням за 24 календарні дні у розмірі 4 274,40 грн, ознайомлено з наказом про звільнення та видано трудову книжку, проте не проведено розрахунку суми компенсації за невикористану відпустку за 2002 - 2012 роки. Зазначав, що відпустку за весь час роботи не використовував та компенсацій за цей період не отримував, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України та випискою з карткового рахунку Публічного акціонерного товариства «ПУМБ» РЦ у м. Дніпропетровськ про суму заробітної плати. Сума невиплаченої компенсації за невикористану відпустку становить 36 332,40 грн із розрахунку 204 дні невикористаної щорічної основної відпустки. Просив також стягнути середню заробітну плату за час затримки остаточного розрахунку за період з 18 травня 2012 року до 18 жовтня 2016 року (53 місяці) у розмірі 251 652,48 грн та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що компенсація за невикористану відпустку позивачу виплачена у день звільнення у повному обсязі. Доказів, що засвідчують порушення відповідачем трудових прав позивача, зокрема фактів невиплати з вини відповідача належних позивачеві сум при звільненні, позивачем не надано. В частині відшкодування моральної шкоди суд відмовив у зв`язку з недоведеністю наявності такої шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що при звільненні позивачу були нараховані та виплачені всі належні платежі, що підтверджується розрахунковим листком, який позивач підписав у день звільнення. Доказів на спростування зазначеної інформації у розрахунковому листку позивачем не надано.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_1 - адвокат Чабаненко В. Т. звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у частині стягнення з ТОВ «Вініл» компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку до дня ухвалення рішення. У частині відшкодування моральної шкоди відмовити у зв`язку з пропуском позовної давності.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач за весь період роботи у товаристві відпустку не використовував та компенсацій за невикористану відпустку за цей період не отримував, про що свідчить індивідуальні відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України від 18 листопада 2014 року № 10221/02/14. Зазначає, що цей документ є єдиним належним доказом нарахування йому будь-яких сум у ТОВ «Вініл». Відповідач не надав жодного належного доказу який би свідчив про своєчасну виплату йому відпускних як компенсації або документів, які б підтвердили, що позивач перебував у планових відпустках, оскільки такі відомості містяться в особовій картці працівника, яка має зберігатись 75 років, а підприємство її нібито втратило при перевезенні до архівної установи. Суд без належних та допустимих доказів дійшов помилкового висновку про втрату особової картки позивача та інших облікових документів. Також суд неправильно оцінив відповідь Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в якій зазначено про неможливість проведення перевірки, оскільки документи втрачено, а не про те, що перевірка проведена та порушень не встановлено, як зазначив суд першої інстанції.

У січні 2018 року надійшли заперечення від ТОВ «Вініл» на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в яких відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що у період з 22 листопада 2002 року до 18 травня 2012 року позивач працював у ТОВ «Вініл» на посаді оператора з виготовлення пасти.

18 травня 2012 року позивача звільнено за власним бажанням.

Згідно з розрахунковим листком за травень 2012 року у день звільнення ОСОБА_1 нараховано 5 474,40 грн, з яких посадовий оклад за 7 робочих днів (77 робочих годин) у травні 2012 року - 1 200 грн, компенсація за невикористану відпустку із розрахунку 24 дні - 4 274,40 грн. За виключенням податку з доходів фізичних осіб - 791,60 грн, єдиного соціального внеску (3,6 %) - 197,08 грн, сума до виплати склала 4 485,72 грн.

Відповідно до відповіді Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 04 березня 2016 року, за результатам розгляду звернення адвоката Чабаненко В. Т., яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , документальна фіксація факту перебування працівника у відпустці відбувається у розділі 5 особистої картки працівника, термін зберігання якої 75 років. За усними поясненнями відповідальної особи кадрової служби підприємства, у вересні 2014 року під час транспортування документів, для яких передбачено архівне зберігання, із транспортом відповідача стався нещасний випадок, в результаті якого було втрачено, зокрема, особисті картки звільнених працівників форми П2, відомості із заробітної плати, табелі обліку робочого часу тощо. Вказані обставини підтверджуються листом начальника Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 18 вересня 2014 року, згідно з яким проведено перевірку на встановлення невідомої особи, яка викрала дві сумки з документами ТОВ «Вініл» з автомобіля ОСОБА_3 . Таким чином, з причин об`єктивного характеру дослідити зміст документів, які б підтвердили або спростували факт перебування ОСОБА_1 у відпустках неможливо (а. с. 27, 133).

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки»).

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина друга статті 60 ЦПК України 2004 року).

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на підставі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Водночас у справах, що випливають з трудових відносин тягар доказування правомірності прийнятих рішень, вчинених дій покладається, як правило, на роботодавця.

Судами встановлено, що позивач власноручно на розрахунковому листку за травень 2012 року зазначив, що з кінцевим розрахунком згоден, претензій з питань виплати заробітної плати до ТОВ «Вініл» не маю, заробітну плату та розрахункові листки отримував своєчасно (а. с. 107).

Доказів, що спростовують інформацію, зазначену у вказаному розрахунковому листку, позивачем не надано.

Додані ОСОБА_1 до позовної заяви індивідуальні відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України унеможливлюють встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки містять лише звітні дані про загальну суму нарахувань, але не містять відомостей стосовно структури заробітної плати та, зокрема, відомостей щодо нарахування відпускних.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення та відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення невиплаченої компенсації за невикористану відпустку при звільненні та середньої заробітної плати за час затримки остаточного розрахунку, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли правильних висновків про недоведеність вказаних позовних вимог.

Доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують, на законність судових рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи та оцінювати докази.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення у касаційному порядку, Верховний Суд також бере до уваги поведінку позивача, який тривалий час не звертався до суду за вирішенням трудового спору, внаслідок чого втрачена можливість з`ясування обставин, на які він посилається.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є по суті правильними та справедливими, тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко