Справа № 130/2053/15-ц
Провадження № 22-ц/801/2652/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

23 грудня 2019 рокуСправа № 130/2053/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді Міхасішина І.В.,

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 вересня 2019 року про видачу дубліката виконавчого листа за заявою ОСОБА_2 про видачу дубліката виконавчого листа,

встановив:

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 вересня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_2 . Видано дублікат виконавчого листа за рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 лютого 2016 року в справі №130/2053/15-ц про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

На таку ухвалу боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 05 грудня 2019 року подала апеляційну скаргу безпосередньо до Вінницького апеляційного суду, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження ухвали, яка не відповідала вимогам ст. 356 ЦПК України та у якій не ставилося питання про поновлення порпущеного строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для: подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали із зазначенням причин пропуску строку на апеляційне оскарження; подання апеляційної скарги в новій редакції, оформленої відповідно до вимог ст. 356 ЦПК України, в якій зазначити правильне найменування суду, до якого подається апеляційна скарга, а саме Вінницький апеляційний суд, а також зазначити повне найменування та місцезнаходження усіх учасників справи, зокрема стягувача, боржників та заінтересованих осіб для суду; надання копії нової редакції скарги та доданих письмових матеріалів, належним чином засвідчених, відповідно до кількості усіх учасників справи; сплати судового збору у розмірі 384,2 грн.

Копію ухвали Вінницького апеляційного суду отримано ОСОБА_1 11 грудня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

На виконання вимог ухвали апеляційного суду, 19 грудня 2019 року ОСОБА_1 подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано квитанцію про сплату судового збору на суму 384, 2 грн, нову редакцію апеляційної скарги в чотирьох примірниках; та заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали.

Доводи заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження мотивовані тим, що боржнику ОСОБА_1 не було відомо про розгляд заяви ОСОБА_2 про видачу дубліката виконавчого листа, суд про розгляд справи її не повідомляв, і копію оскаржуваної постанови на її адресу не направляв. Копію оскаржуваної ухвали вона отримала особисто в Жмеринському міськрайонному суді Вінницької області 28 листопада 2019 року. Саме через те, що вона не була обізнана про наявність ухвали Жмеринського міськрайонного суду з 03 вересня 2019 року по 28 листопада 2019 року, стало причиною пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали.

Перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи поданого клопотання, суд дійшов висновку про те, що вказані ОСОБА_1 причини пропуску строку на апеляційне оскарження є неповажними, з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з ч.2 ст. 354 ЦПК України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до ч.1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно з ч.4 ст. 127 ЦПК України одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк.

Як видно з матеріалів справи, Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області 27 серпня 2019 року було направлено на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) повідомлення про виклик у судове засідання, призначене на 03 вересня 2019 року, яке повернулося до суду неврученим з відміткою відділення поштового зв`язку підстав повернення «Адресат відсутній» (т. 2 а.с. 176-178).

09 вересня 2019 року за цією ж адресою ОСОБА_1 була направлена копія ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 вересня 2019 року, проте поштове відправлення також повернулося до суду першої інстанції з підстав, що «Адресат відсутній) (т.2 а.с. 179-182).

Відомості про зміну місця поживання ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні, при цьому боржник підтверджує свої місце проживання за адресою, на яку направлялися повідомлення і копія оскаржуваної ухвали, в усіх поданих нею заявах до суду.

12 листопада 2019 року ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заяву про видачу копії ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, яку згідно з наданою нею розпискою отримала лише 28 листопада 2019 року (т.2 а.с. 192).

Апеляційну скаргу на ухвалу суду ОСОБА_1 подала 05 грудня 2019 року, в якій зазначила, що про розгляд справи в суді першої інстанції їй не було відомо, копію оскаржуваної ухвали на її адресу суд не направляв, а після отримання постанови Жмеринського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Вінницькій області про накладення штрафу від 25 жовтня 2019 року їй стало відомо про відновлення виконавчого провадження у зв`язку з чим вона 12 листопада 2019 року звернулася до суду із заявою про надання копії ухвали, яку отримала 28 листопада 2019 року.

Вищевикладене спростовує доводи ОСОБА_1 в заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження від 19 грудня 2019 року про те, що про оскаржувану ухвалу їй стало відомо лише 28 листопада 2019 року.

За змістом ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

По справі достовірно встановлено, що повний текст оскаржуваної ухвали було виготовлено судом ще 09 вересня 2019 року, із заявою про видачу її копії ОСОБА_1 звернулася до суду 12 листопада 2019 року (вівторок, робочий день).

При цьому ОСОБА_1 в обґрунтування своєї заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження не наведено причин такого тривалого неотримання нею копії запитуваного нею рішення з часу звернення з такою вимогою до суду, та отримання її лише 28 листопада 2019 року (на шістнадцятий день після звернення), тобто уже після закінчення п`ятнадцятиденного строку встановленого ч.2 ст. 354 ЦПК України.

Апеляційна скарга ж подана лише 05 грудня 2019 року.

ЄСПЛ у своїй практиці сформулював позицію, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ за своєю природою потребує регулювання з боку держави, яке може змінюватися у часі та просторі відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб. Встановлюючи такі правила, Договірні держави користуються певною свободою розсуду. Проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], заява № 36760/06, п. 230, ECHR 2012).

Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (див. рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, п. 29, від 26 липня 2007 року).

У справі «Устименко проти України» ( рішення від 29 жовтня 2015 року, набуло статусу остаточного 29 січня 2016 року/ Заява № 32053/13, §§ 46, 47) Суд повторив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року).

У контексті пропуску строку на таке оскарження, у рішеннях ЄСПЛ сформувалась стала практика, відповідно до якої поновлення строків на оскарження може бути виправданим, якщо: 1) пропуск строку є поважний, об`єктивно незалежний від волі та поведінки скаржника, а тим більше, якщо пропуск строку стався з вини судів попередніх інстанцій, зокрема, у зв`язку з несвоєчасним врученням повного тексту судового рішення при одночасній добросовісній поведінці скаржника та вчиненні останнім усіх залежних від нього дій з метою отримання такого рішення; 2) оскарження судового рішення здійснюється не з метою перегляду остаточного рішення, а обумовлене метою виправлення судової помилки, яка має суттєве значення для захисту прав та інтересів особи або становить значний суспільний або у, виняткових випадках, державний інтерес.

Одним із визначальних критеріїв для прийняття судом рішення про поновлення чи непоновлення строку є досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, з обов`язковим врахуванням того, що одним з основних елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності. При цьому дотримання строків однаковою мірою стосується всіх учасників судового спору, які мають абсолютне право на справедливий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Встановлені обставини свідчать про недобросовісне користування скаржником своїми процесуальними правами, безпідставне неотримання копії оскаржуваного рішення тривалий час та у зв`язку з цим пропуск строку на апеляційне оскарження ухвали суду без поважних причин за відсутності доведеності вини саме суду першої інстанції у несвоєчасному врученні копії ухвали ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 не навела об`єктивно незалежні від її волі та поведінки причини, які перешкоджали отриманню копії судового рішення з часу, коли скаржнику було достовірно відомо про його існування та неможливість подачі апеляційної скарги в строк, встановлений ч.2 ст. 354 ЦПК України, а тому суд визнає наведені в ОСОБА_1 причини пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали неповажними.

Відповідно до ч.4 ст. 357 ЦПК України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

З цих підстав, відповідно до ч.4 ст. 357, п.4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 357, 358 ЦПК України,

ухвалив:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 вересня 2019 року про видачу дубліката виконавчого листа за заявою ОСОБА_2 про видачу дубліката виконавчого листа відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя І.В. Міхасішин