ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3706/19 Справа № 182/2447/18 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2018 року, яке постановлено суддею Рунчевою О.В. у м. Нікополі Дніпропетровської області, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»)звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22.09.2010 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 4 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом, згідно умов договору.

ОСОБА_3 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, а також оплачувати комісії, передбачені цим договором.

У порушення умов вище вказаного договору, ОСОБА_3 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконувала.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем, який постійно проживав із спадкодавцем, що підтверджується копіями паспортів ОСОБА_2 та ОСОБА_3

24.01.2017 року позивачем отримано відповідь Другої Нікопольської державної нотаріальної контори, згідно якої, спадкоємці померлої ОСОБА_3 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії ПАТ КБ «ПриватБанк».

Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № б/н від 22.09.2010 року становить 6 001 грн 81 коп., яка складається з 2780 грн. 30 коп. - тіла кредиту, 2613 грн. 43 коп. - заборгованості за відсотками, 608 грн. 08 коп. - заборгованості по пені.

На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 22.09.2010 року у розмірі 6 001 грн. 81 коп. та понесені судові витрати по справі у розмірі 1 762 грн.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

На думку представника позивача, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не було доведено суду прийняття відповідачем спадщини після померлої та передачу спадкоємцю у натурі будь-якого спадкового майна.

Вважає, що оскільки відповідач прийняла спадщину боржника, так як постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то вона має відповідати перед кредитором.

Зауважує на тому, що позивач не міг встановити обсяг майнових прав, що увійшли до складу спадщини, а судом не було встановлено яке саме спадкове майно, рухоме чи нерухоме, залишилось після смерті позичальника, тому суд безпідставно відмовив у задоволені позову та позбавив позивача права на поновлення порушених прав за рахунок майна, одержаного відповідачами у спадщину.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 22.09.2010 року, на підставі поданої ОСОБА_3 заяви № 174065497, яка передбачає приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанк» (а.с.11-45), ОСОБА_3 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості (за базовою ставкою 2,5% в місяць) та здійсненням щомісячних платежів до 25 числа.

Як видно з Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», форма договору про надання банківських послуг, яка укладається між банком та держателем картки, складається із заяви, пам'ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, тарифів (а.с.11-45).

Своїм підписом в заяві ОСОБА_3 підтвердила свою згоду, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, в своїй сукупності складають договір про надання банківських послуг (кредитний договір), який в розумінні ч.1 ст.634 ЦК України є договором приєднання, тим самим приєдналася до вказаних Умов та Правил, які по суті є публічною офертою.

Як вбачається із матеріалів справи, ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», надав ОСОБА_3 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості, за базовою ставкою 2,5% в місяць, та здійсненням щомісячних платежів до 25 числа.

Згідно свідоцтва про смерть позичальник ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.75) .

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 за життя позичальника ОСОБА_3 була зареєстрована із нею за однією адресою, що підтверджується відомостями, що містяться у паспорті ОСОБА_2 та паспорті боржника ( а.с.46, 47).

Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № б/н від 22.09.2010 року становить 6 001 грн. 81 коп., та складається з 2780 грн. 30 коп. - тіла кредиту, 2613 грн. 43 коп. - заборгованості за відсотками, 608 грн. 08 коп. - заборгованості по пені (а.с.5-8, 9- 10).

Позивач 03 грудня 2016 року направив претензію кредитора до Другої Нікопольської державної нотаріальної контори, яка зареєстрована в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ 13 січня 2017 року, в якій позивач просив повідомити чи заводилась спадкова справа після померлого боржника ОСОБА_3, включити його кредиторські вимоги в спадкову масу, повідомити інформацію стосовно осіб, які подали заяву про прийняття спадщини або відмовилися від прийняття спадщини після смерті боржника, а також щодо осіб, які вже прийняли спадщину. (а.с.74).

Лист - претензію також було надіслано ОСОБА_3 за місцем реєстрації - АДРЕСА_1.

З відповіді Другої Нікопольської державної нотаріальної контори від 13.01.2017 року вбачається, що на день відкриття спадкової справи на підставі претензії ПАТ КБ «ПриватБанк», відомості про коло спадкоємців ОСОБА_3, про наявність спадкового майна, його склад, місцезнаходження та вартість, у нотаріуса відсутні (а.с. 53).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем по справі не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем померлої ОСОБА_3 та отримала у спадщину будь-яке майно, що належало померлій ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Оскільки після смерті боржника зобов'язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК Українищодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину і не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може грунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем по справі не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем померлої ОСОБА_3 так як позивач не довів, що відповідач за правилами частинами третьої статті 1268 ЦК України прийняла спадщину, проживаючи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки з наданих позивачем документів не можливо беззаперечно встановити, що на час відкриття спадщини позичальник та відповідач проживали разом за адресою: АДРЕСА_1.

Такі ж правові висновки зроблені Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 336/5443/16 (провадження № 61-34319св18), підстав відступити від яких не встановлено.

Наведеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що відповідач прийняла спадщину боржника, оскільки постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то вона має відповідати перед кредитором.

Слід зауважити, що положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, реєстрація будь-якої особи зі спадкодавцем не є безумовним підтвердженням того, що ця особа є спадкоємцем померлого.

Такі ж правові висновки зроблені Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 15 березня 2018 року у справі № 489/2924/16-ц, підстав відступити від яких не встановлено.

Крім того, обгрунтовуючи позовні вимоги покладенням на спадкоємця обов'язку сплатити заборгованість в межах вартості спадкового майна, ПАТ КБ «ПриватБанк» не зазначив та не надав жодного доказу про наявність у спадкодавця на праві власності за життя будь-якого рухомого/нерухомого майна та щодо його вартості.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що позивач не міг встановити обсяг майнових прав, що увійшли до складу спадщини, а судом не було встановлено яке саме спадкове майно, рухоме чи нерухоме, залишилось після смерті позичальника, тому суд безпідставно відмовив у задоволені позову та позбавив позивача права на поновлення порушених прав за рахунок майна, одержаного відповідачами у спадщину, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» є юридичною особою, представництво інтересів якого в суді здійснювали особи, які мають юридичну освіту, що передбачає знання ними своїх прав та обов'язків у цивільному процесі, якими вони користуються на власний розсуд.

Суд, дотримуючись принципу диспозитивності розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, що позбавляє його за власною ініціативою збирати докази.

Обов'язок доведення обставин на які особа посилається, як на підставу своїх вимог покладається саме на цю особу.

Натомість, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник АТ КБ «ПриватБанк» не вказував про те, що суд першої інстанції не роз'яснив йому право заявити клопотання про витребування доказів, а зазначав про те, що суд сам зобов'язаний був з'ясувати обставини справи та витребувати необхідні докази на підтвердження наявності спадкового майна, що суперечить основоположним принципам змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: