Номер провадження: 22-ц/813/201/19
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення зобов`язань за кредитним договором, забезпеченим іпотекою,-

В С Т А Н О В И В:

11 листопада 2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

25 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль», згідно якої просила визнати припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за Кредитним договором №014/0076/82/71609 від 16.03.2007р., укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 16 березня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», повним правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5 було укладено Кредитний договір №014/0076/82/71609, згідно до умов якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 295 800 доларів США строком до 16.03.2017р. із сплатою 13,75 відсотків річних.

У забезпечення виконання Кредитного договору між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О. 16.03.2007р. за р. №1356, відповідно до умов якого, надано в іпотеку квартиру належну ОСОБА_5 та розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , яка приходилася матір`ю ОСОБА_1 померла.

20 липня 2015 року ОСОБА_1 було подано до приватного нотаріуса Одеського міського пального округу Михайлюченко С.О. заяву про прийняття спадщини, що залишалася після ОСОБА_5 Того ж дня на підставі зазначеної заяви нотаріусом було відкрито спадкову справу. На дату прийняття спадщини - 06.08.2015р., ОСОБА_1 була єдиним спадкоємцем ОСОБА_5 Спадкове майно складається з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Також, нотаріус повідомив ОСОБА_1 про наявність у спадковій справі кредиторських вимог ОСОБА_6 до спадкоємців ОСОБА_5 у загальному розмірі 5 782 525,00 гривень.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2015 року з ОСОБА_1 було стягнуто на корись ОСОБА_6 суму еквівалентну сумі оціночної вартості Вікового майна - 2 554 212,00 гривень. ОСОБА_1 в повному обсязі, шляхом сплати одноразового платежу, виконала кредиторські вимоги ОСОБА_6 в розмірі 2 554 212,00 гривень, як єдиного кредитора, який звернувся з вимогою до спадкоємців ОСОБА_5 та про вимоги якого на час прийняття спадщини було відомо їй як спадкоємцю.

Позивач зазначила, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в свою чергу не виконав свій обов`язок, як кредитор ОСОБА_5 , щодо дотримання строків звернення до спадкоємців боржника, незважаючи на те, що банку було відомо про смерть ОСОБА_5 , а тому станом на цей час банк позбавлений права вимоги до ОСОБА_1 , а зобов`язання за Кредитним договором №014/0076/82/71609 від 16.03.2007р. є припиненими, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року замінено позивача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ОСОБА_3 ..

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 березня 2018 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У частині 1 статті 628 ЦК України зазначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення цього кодексу, що регулюють договір позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором (стаття 1049 ЦК України).

У статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 16 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», повним правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №014/0076/82/71609, за яким Банк надав позичальнику в кредит грошові кошти у іноземній валюті в розмірі 295 800,00 доларів США на строк до 16 березня 2017 року із сплатою 13,75 відсотків річних за користування кредитом з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно Графіку (т. 1, а. с. 11 - 21).

Одночасно у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О. 16.03.2007р., зареєстрований за номером №1356, за яким позичальником було надано в іпотеку Банку квартиру належну ОСОБА_5 та розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ( т . 1 , а. с. 22-27).

27 липня 2007 року у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 014/0076/82/71609-2, за яким поручитель зобов`язався виконувати зобов`язання боржника за основним договором у повному обсязі.

В порушення вимог кредитного договору позичальник умови кредитного договору не виконував, кредит не повернув, проценти не сплачував, тому станом на 20.10.2010р. у позичальника ОСОБА_5 утворилась заборгованість за кредитним договором: за тілом кредиту - 250 869,37 доларів США, по відсоткам 73 863,20 доларів США, тому в березні 2011 року Банк звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором (матеріали цивільної справи Приморського районного суду м. Одеси №2-6426/11, номер провадження 2/522/6978,-15, а. с.3-12, а. с. 20-53).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.05.2011р. позов Банка був задоволений і з ОСОБА_5 на користь Банка було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 417 454,20 гривень.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (т. 1, а. с. 108).

За заявою поручителя ОСОБА_7 про перегляд заочного рішення від 16 березня 2015 року (т. 1, а. с. 112-114) ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.05.2015р. заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.05.2011р. скасовано, а ухвалою суду від 20.07.2015р. позовну заяву Банка було залишено без розгляду (матеріали цивільної справи Приморського районного суду м. Одеси №2-6426/11, номер провадження 2/522/6978/15).

Після смерті ОСОБА_5 , її донька ОСОБА_1 20.07.2015р . звернулась до приватного нотаріуса Михайлюченко С.О. із заявою про прийняття спадщини у вигляді спірної квартири та 06.11.2015р. отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5

За договором про відступлення права вимоги від 20 квітня 2017 року, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» відступило належне йому право вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення Публічному акціонерному товариству «Комерційний індустріальний Банк» (т. 1, а. с. 141-145, 154-156, 157).

За договором про відступлення права вимоги від 20 квітня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний індустріальний Банк» відступило право вимоги за вказаними договорами Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ фінанс» ( т. 1, а. с. 146-150, 158-160, 161 ).

За договором про відступлення права вимоги від 20 квітня 2017 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ фінанс» відступило ОСОБА_3 права вимоги за кредитним договором №014/0076/82/71609 від 16.03.2007р. та договорами забезпечення: Іпотечним договором, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 , посвідченим 16.03.2007р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О. за реєстровим №1356 та; договором поруки №014/0076/82/71609-2 від 27.07.2007 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 ( т. 1, а. с. 138-140, 151-153).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року було замінено позивача ПАТ «Райффайзен банк Аваль» на ОСОБА_3 .

Положення статей 512, 513 ЦК України передбачають, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна осіб у зобов`язанні пов`язана з тим, що попередні учасники зобов`язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов`язки переходять до суб`єктів, які їх замінюють. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року №898-ІV іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У статті 24 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведене інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Відповідно до частини 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Підстави припинення іпотеки визначено статтею 17 Закону України «Про іпотеку». Зокрема, іпотека припиняється у разі:

припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору;

реалізації предмета іпотеки відповідно до цього закону;

набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки;

визнання іпотечного договору недійсним;

знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її;

якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється;

наявності інших підстав, передбачених цим законом.

Таким чином, відсутні такі підстави для припинення іпотеки, як смерть боржника за кредитним договором, враховуючи те, що спірні правовідносини допускають правонаступництво.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи-іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником, він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця, в разі порушення боржником своїх зобов`язань, переходять обов`язки іпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки.

При цьому, за статтями 12, 33 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов`язання в іпотекодержателя виникає право для звернення стягнення на предмет іпотеки в межах загальних положень закону про строк позовної давності.

Відповідно до статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

За змістом статей 1218, 1219 ЦК України, зобов`язання боржника за кредитним договором не є таким, що нерозривно пов`язано з його особою. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину.

Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, статті 523 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 17 квітня 2013 року у справі №6-18цс13 дійшов до наступного правового висновку, зокрема, «у випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов`язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі (пункт 5 статті 1219, стаття 1282 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину».

За таких підстав, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що за життя боржник ОСОБА_5 порушувала умови кредитного договору, допустила заборгованість з повернення кредиту та відсотків. 06 листопада 2015 року позивач ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_5 й після смерті боржника за кредитним договором її права і обов`язки за цим договором перейшли до спадкоємця - ОСОБА_1 . Тому, підстав для визнання припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №014/0076/82/71609 від 16.03.2007р., укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 , не має, оскільки, вона зобов`язана задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Посилання позивачки ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом безпідставно не враховано те, що ПАТ «Райффайзен банк Аваль» пропущено строк пред`явлення кредиторської вимоги до спадкодавця, тому Банк позбавлений права вимоги, не приймаються до уваги за таких підстав.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як зазначено у статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка була зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, ПАТ «Райффайзен банк Аваль» пропущено строк пред`явлення кредиторської вимоги до спадкодавця, тому Банк позбавлений права вимоги, а відповідачка - ті обставини, на які вона посилалася як на заперечення проти позову, але ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачкою не доведено підставу заявлених позовних вимог.

У п. 27 постанови №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами статті 625 цього Кодексу.

Як зазначено у п. 32 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів щодо виконання зобов`язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке.

З урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

У статті 1281 ЦК України зазначено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знать про відкриття спадщини, від має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Отже, статтею 1281 ЦК України не передбачено, що кредитори зобов`язані пред`являти вимогу про погашення боргу безпосередньо до спадкоємців й не визначено способу пред`явлення такої вимоги, таке повідомлення може бути зроблено через нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини (ст. 84 Закону України «Про нотаріат») або шляхом звернення з позовом до суду.

Аналізуючи положення статті 1281 ЦК України та роз`яснення Верховного Суду України і Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, колегія суддів вважає, що у першу чергу існує зобов`язання спадкоємця повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що про наявність зобов`язальних відносин за кредитним договором між ОСОБА_5 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» позивачці об`єктивно стало відомо з довідки з Державного реєстру речових прав №43506276 від 09 вересня 2015 року, але вона не повідомила Банк про відкриття спадщини.

06 листопада 2015 року позивачка ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_5 , тобто з 06.11.2015р. вона набула статус іпотекодавця і з цього часу має всі права та несе всі обов`язки за іпотечним договором у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 квітня 2017 року по справі №22-ц/785/632/17 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про усунення перешкод у розпорядженні нерухомим майном шляхом визнання припиненим права іпотеки, зобов`язання вчинити певні дії, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2015 року, яким позов задоволено, скасовано й відмолено позивачці ОСОБА_1 у позові ( т. 1, а. с. 211-214 ).

При цьому апеляційний суд виходив з того, що Банк у встановленому законом порядку як іпотекодержатель не позбавлений права звернутись до позивачки, до якої у порядку спадкування перейшли права та обв`язки іпотекодателя за іпотечним договором від 16 березня 2007 року, з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки у межах строку позовної давності (глава 19 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що Банк звернувся до спадкоємця ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки 11.06..2016р. (т. 1, а. с. 2-6-10).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

За таких підстав, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивачка ухилялась всіляко від повідомлення Банка про відкриття спадщини й виконання зобов`язань за кредитним договором й у даному випадку законних підстав для припинення кредитного договору немає.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, з`ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні позивачкою не доведено належними та допустимими доказами те, що відповідач порушує, не визнає або оспорює її права.

За таких обставин, позивач має право на захист свого права у випадку порушення їх відповідачем, але в судовому засіданні не доведено, що відповідач порушує права позивача у справі. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право не підлягають судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 18 червня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко