Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 595/456/16-ц

провадження № 61-17373св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 17 січня 2017 року у складі колегії суддів: Храпак Н. П., Парандюк Т. С., Дикун С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 14 травня 1994 року по 19 листопада 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час перебування у шлюбі вони придбали автомобілі: Mercedes-Benz Sprinter 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, який був зареєстрований на ОСОБА_2, та Mercedes-Benz Sprinter 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_4 реєстраційний номер НОМЕР_3, зареєстрований на нього.

У листопаді 2015 року йому стало відомо, що автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, відповідач відчужила без його згоди.

Враховуючи, що вказані транспортні засоби набуто сторонами за час перебування у шлюбі за їхні спільні кошти, ОСОБА_1, уточнивши позовні вимоги, остаточно просив суд:

поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2;

автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 2007 року випуску, кузов

№ НОМЕР_4 реєстраційний номер НОМЕР_3, залишити у його власності;

грошові кошти, отримані від продажу автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, залишити у власності ОСОБА_2

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено, що автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, 2005 року випуску, кузов НОМЕР_5, номерний знак НОМЕР_2, відчужений відповідачкою без його згоди, а кошти, отримані від продажу автомобіля, використані нею не в інтересах сім'ї.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 17 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 травня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Залишено у власності ОСОБА_1 автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_4 реєстраційний номер НОМЕР_3, вартістю 311 001,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за проданий автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 348 880 грн, у розмірі 18 939,30 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірні транспортні засоби придбані сторонами за час перебування у шлюбі, тому відповідно до змісту статті 60 СК України є їхньою спільною сумісною власністю, а їхні частки в цьому майні є рівними. Оскільки автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 348 880 грн, відчужено відповідачкою без відома та згоди позивача, а вартість транспортного засобу Mercedes-Benz Sprinter 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, який зареєстрований за позивачем, складає 311 001,40 грн, то грошові кошти у розмірі 18 939,30 грн підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 як компенсація за різницю їх вартості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене при неповному з'ясуванні всіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судом не враховані показання свідка ОСОБА_3, відповідно до яких під час купівлі автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, 28 лютого 2013 року останній надав їй грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США. Також апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, призначивши судову автотоварознавчу експертизу обох автомобілів, тоді як позивач порушував клопотання про дослідження лише відчуженого транспортного засобу. Матеріали проведеної експертизи містять суперечливі висновки, які не узгоджуються з технічними характеристиками досліджуваних транспортних засобів. Пред'являючи вказаний позов, ОСОБА_1 не порушував питання компенсації різниці вартості спірних транспортних засобів та не надав належних доказів на підтвердження того факту, що отримані грошові кошти від продажу автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, були витрачені не в інтересах сім'ї.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу позивачем до суду не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року цивільну справу № 595/456/16-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій установили, що з 14 травня 1994 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час перебування у шлюбі сторони придбали автомобілі: Mercedes-Benz Sprinter 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, який був зареєстрований на ОСОБА_2, та Mercedes-Benz Sprinter 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_4 реєстраційний номер НОМЕР_3, зареєстрований на ОСОБА_1

У вересні 2015 року ОСОБА_2 відчужила ОСОБА_3 автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, 2005 року випуску, кузов НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопілької області від 19 листопада 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

У січні 2016 року ОСОБА_4 відчужив указаний автомобіль ОСОБА_5

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Аналізуючи підстави звернення до суду з указаним позовом, встановлені судами обставини на підставі досліджених у справі доказів, зміст оскаржуваних судових рішень та касаційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Статтею 213 ЦПК України 2004 року передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пунктів 1-5 частини першої статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Отже, у сімейному законодавстві України діє презумпція спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 58, 59 ЦПК України 2004 року).

Висновок апеляційного суду про відсутність доказів того, що спірний автомобіль був відчужений відповідачкою за згодою ОСОБА_6 та в інтересах сім'ї, як підстава для задоволення позову, не узгоджується з нормами сімейного законодавства України та суперечить змісту вказаної презумпції.

Фактично у справі про поділ майна подружжя обов'язок доказування обставин щодо правомірності відчуження майна, яке перебувало у спільній сумісній власності, для спростування доводів позивача апеляційний суд поклав на відповідачку.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, було відчужено без його відома та згоди, однак він не надав суду належних доказів на підтвердження зазначеного факту.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 вказала, що спірний автомобіль був нею проданий за згодою позивача та в інтересах сім'ї, оскільки вони на той час перебували у зареєстрованому шлюбі та як подружжя займалися будівництвом житлового будинку.

Зазначені обставини підтвердженні показаннями свідків, у тому числі і показаннями сина сторін - ОСОБА_7

Апеляційний суд на наведене вище уваги не звернув, помилково вважав, що відчуження ОСОБА_2 транспортного засобу Mercedes-Benz Sprinter 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, відбулося без згоди ОСОБА_1, а тому наявні підстави для врахування його вартості при вирішенні цього спору.

Крім того, вирішуючи питання компенсації різниці вартості спірних транспортних засобів, суд апеляційної інстанції у порушення вимог частини першої статті 303 ЦПК України 2004 року фактично вийшов за межі позовних вимог, оскільки такі вимоги ОСОБА_1 не пред'являв та у процесі розгляду справи не уточнював.

У такому випадку не підлягають задоволенню й інші позовні вимоги, оскільки залишення майна у власності одного з подружжя без компенсації частини його вартості другому з подружжя вказуватиме на порушення майнових прав у спільній власності подружжя іншого з подружжя, а вимоги про визнання за сторонами ідеальних часток позивач не заявляв.

Натомість суд першої інстанції, із урахуванням вказаних норм матеріального права, встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінив докази у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду апеляційної інстанції не є законним і обґрунтованим, а тому відповідно до статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню, у той час як рішення суду першої ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права та підлягає залишенню в силі.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, то з відповідача на її користь підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 960,80 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 17 січня 2017 року скасувати.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 травня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 960 (чотири тисячі дев'ятсот шістдесят) грн 80 коп. судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю.В. Черняк