КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/701/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Вовк Є.І.

Унікальний №754/163/17 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: Комунальне підприємство з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ», Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: Комунальне підприємство з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ», Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про поділ майна подружжя.

Просив, з урахуванням уточнень та збільшень позовних вимог, здійснити поділ спільного майна подружжя; виділити у власність ОСОБА_3 Ѕ частину 1-кімнатної квартири АДРЕСА_1; визнати укладений 07 листопада 2017 року договір дарування №1427 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. - недійсним; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 37987443 від 07 листопада 2017 року внесених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу БригідоюВ.О.

В обґрунтування позову посилався на те, що у період з 01 березня 2014 року по 02 грудня 2016 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

02 грудня 2016 року шлюб між ними було розірвано.

За період шлюбу ними було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 з Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ».

Після розірвання шлюбу відповідачем, без згоди позивача, 10 жовтня 2017 року було зареєстровано за собою право власності на спірну квартиру. 07 листопада 2017 року спірну квартиру, без згоди позивача, було подаровано ОСОБА_2

29 жовтня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування заяви посилався на існуючі ризики відчуження відповідачем майна третім особам та утруднення виконання рішення суду по відновленню існуючого становища.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року заяву про забезпечення позову було задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, 07 листопада 2018 року подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального та матеріального права, просила ухвалу суду скасувати та в задоволенні заяви відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що судом першої інстанції не було врахованого під час прийняття оскаржуваної ухвали наданих в судовому засіданні її представником пояснень, щодо фактично існуючого спору між позивачем та неповнолітньою щодо поділу спільного майна подружжя.

Вимога щодо застосування зустрічного забезпечення позову з метою захисту законних прав та інтересів неповнолітньої ОСОБА_2, збереження балансу прав сторін та принципу співмірності заявленого забезпечення, були проігноровані судом першої інстанції та не віднайшли свого відображення в оскаржуваній ухвалі.

Вказана судом першої інстанції підстава для задоволення заяви, як обґрунтованість імовірності ризику відчуження спірного майна, є необґрунтованою оскільки не містить конкретних висновків ким саме з двох відповідачів може бути здійснено таке відчуження, а також доказів на підтвердження можливості реалізації таких дій.

Апелянт наполягала, що власником спірної квартири є неповнолітня ОСОБА_2, яка будь-яких сімейних та/або родинних відносин з позивачем не має, а вона сама жодними майновими правами на нерухомий об'єкт не володіє, а тому відповідно не може розпоряджатись цим майном як власник.

Оскільки ОСОБА_2 є власником спірної квартири, однак вона є неповнолітньою, правова можливість самостійного розпорядженням в неї відсутня. Укладення будь-яких договорів з належним неповнолітнім майном можливе лише за згоди органу опіки та піклування. Враховуючи відсутність у ОСОБА_2 іншого житла та місця проживання на території України можливість отримання такого дозволу відсутня.

Таким чином доводи позивача, прийняті за основу судом першої інстанції, щодо існування певних ризиків є надуманими та недоведеними.

Подана заява про забезпечення позову не відповідала вимогам ст.. 151 ЦПК України, а саме: було неправильно зазначено прізвище апелянта, вказано невірну адресу її проживання, а також були відсутні пропозиції по зустрічному забезпеченню позову. Однак дані обставини також були проігноровані судом першої інстанції та здійснено розгляд заяви.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову судом першої інстанції не було встановлено хто саме представляє інтереси неповнолітньої ОСОБА_2, не з'ясовано думку учасників справи про можливість продовження розгляду за відсутності сторін, які не з'явились, чим позбавив третю особу без самостійних вимог висловити свою позицію щодо поданої заяви.

В судове засідання сторони не з'явились, повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів ухвалила слухати справу у відсутності осіб які не з'явились.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 01 березня 2014 року по 02 грудня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. (Том 1 а.с.12-13)

11 вересня 2014 року ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, з Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ».

10 жовтня 2017 року ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1.

07 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. було посвідчено договір дарування за №1427 квартири АДРЕСА_1, яким ОСОБА_1 подарувала спірну квартиру своїй дочці ОСОБА_2

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору є поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме спірної квартири, та визнання за позивачем права власності на її Ѕ частину. Враховуючи викладені в позовній заяві обставини справи, вважав обґрунтованою вимогу щодо накладення арешту на спірне майно, оскільки невжиття заходів забезпечення позову у даному випадку зробить неможливим виконання в подальшому судового рішення по даній справі, співмірність заявлених вимог та обраний позивачем спосіб забезпечення, що буде достотнім та належним інструментом для забезпечення ефективності судового захисту порушених прав.

Колегія суддів вважає дії суду першої інстанції правомірними та обґрунтованими, та не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 ст. 149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечено:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов'язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його тощо.

Згідно п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч.4ст.151 ЦПК України), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Дані положення судом першої інстанції під час вирішення питання про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову були враховані.

Суд зобов'язаний здійснити оцінку наданих заявником доказів на підтвердження реального існування власних припущень щодо неможливості в подальшому виконання рішення суду.

Доводи апелянта щодо ненадання судом першої інстанції належної оцінки всім поясненням її представника щодо неможливості вирішення питання про поділ спільного майна подружжя між неповнолітньою, яка є власником квартири, та позивачем, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки вирішення даного питання на цьому етапі судом не здійснюється.

Правова оцінка всіх обставин справи у їх сукупності можлива лише після детального дослідження, вивчення та аналізу матеріалів справи, яке відповідно оформлюється у вигляді рішення.

Межі заявлених позивачем вимог, надані суду докази на підтвердження власних припущень дають підстави стверджувати, щодо існування реальної загрози невиконання рішення суду в майбутньому.

Твердження апелянта щодо відсутності висновків суду першої інстанції стосовно того ким саме з двох відповідачів може бути здійснено таке відчуження та не надання доказів на підтвердження таких можливостей, колегією суддів до уваги не приймаються, враховуючи предмет та підстави позову.

Доводи апелянта щодо відсутності правового обґрунтування вирішення питання про забезпечення позову та оцінки співмірності заявлених вимог та меж застосовуваних заходів, спростовуються самою ухвалою суду першої інстанції. Судом було визначено предмет спору, надано оцінку запропонованому заходу забезпечення виходячи з обставин викладених в позовній заяві та заяві про забезпечення позову, та прийнято рішення на підставі існуючих положень процесуального закону.

Як звертала увагу суду сама апелянт забезпечення позову, зокрема повинно базуватися на обґрунтованих припущеннях заявника, що в разі невжиття таких заходів виконання рішення суду може стати утрудненим або неможливим.

Відповідно до ч.2 ст.80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінюючи надані заявником докази суд першої інстанції прийшов до висновку саме щодо обґрунтованості його припущень стосовно можливих наслідків невжиття таких заходів, і колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Доводи апелянта обґрунтованості припущень заявника не спростовують.

Стосовно доводів апелянта щодо відсутності пропозицій по зустрічному забезпеченню, що було проігноровано судом першої інстанції, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Частина 3 ст.154 ЦПК України міститься перелік випадків в яких застосування судом зустрічного забезпечення є обов'язковим.

Як вбачається з матеріалів справи позивач питання щодо застосування зустрічного забезпечення не порушував.

Доводи апелянта щодо відсутності в ухвалі суду першої інстанції розгляду пропозицій спростовуються матеріалами справи, оскільки будь-яких пропозицій заявлено позивачем не було, а у разі відсутності обов'язкових підстав для його забезпечення, суд наділений правом в кожному окремому випадку вирішувати дане питання самостійно на власний розсуд.

Отже, оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням вимог чинного законодавства, а доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 лютого 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль