Провадження № 22-ц/801/2459/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 рокуСправа № 127/15877/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Панасюка О. С., Якименко М. М.

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи - ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області, постановлену у цій справі 30 жовтня 2019 року у м. Вінниці суддею цього суду Федчишеним С. А.,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи - ОСОБА_2 , звернулася до суду з заявою про встановлення факту її проживання з ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловіка та дружини в період з 15 липня 2008 року по день смерті останнього, мотивуючи її тим, що вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 з 15 липня 2008 року у його будинку по АДРЕСА_1 , проте коли чоловік хворів вони переїжджали до її квартири у м. Вінниці. За час спільного проживання ОСОБА_1 піклувалась про ОСОБА_3 , їх пов`язував спільний побут та спільні погляди на життя. ОСОБА_3 частко хворів, потребував лікування і постійного стороннього догляду, а коли він помер ОСОБА_1 поховала його.

В шестимісячний строк з дня відкриття спадщини померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулася із заявою про прийняття спадщини, проте державним нотаріусом Калинівського району Вінницької області їй повідомлено про необхідність встановлення факту спільного проживання із померлим.

Пославшись на викладене та на те, що інших спадкоємців, які б прийняли спадщину немає, ОСОБА_1 просила її заяву задовольнити.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення залишено без розгляду.

Не погодившись із ухвалою про залишення заяви без розгляду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить її скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, оскаржувана ухвала суду першої інстанції цим вимогам відповідає не в повній мірі, тому апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши її законність і обґрунтованість не тільки у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Залишаючи заяву про встановлення факту, що має юридичне значення без розгляду суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність спору про право, проте вказаних вимог процесуального закону не в повній мірі дотримався, зокрема, не навів у тексті оскаржуваного судового рішення усіх встановлених обставин та доказів на їх підтвердження, а дійшов такого висновку лише на підставі рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 22 квітня 2014 року, копії якого матеріали справи не містять, та яке було скасоване ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 14 липня 2014 року, тому апеляційний суд вважає, що ухвалу суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 18 березня 2014 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Радівка Калинівського району Вінницької області (а. с. 11).

19 березня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області з заявою № 296 про прийняття спадщини за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а. с. 6)

В лютому 2014 року ОСОБА_1 зверталася до районного суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , яку рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 07 березня 2014 року задоволено (а. с. 12).

Водночас, рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 22 квітня 2014 року встановлено факт проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з березня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 10 червня 2014 року рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 07 березня 2014 року скасовано, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 залишено без розгляду у зв`язку з наявністю спору про право між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а. с. 80-81).

З ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 23 лютого 2015 року, якою залишено без змін рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2015 року про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , вбачається, що між сторонами існує спір про право на спадкове майно ОСОБА_3 (а. с. 82-84).

Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 визначено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, щодо проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (ч. 4 ст. 315 ЦПК України).

Згідно з ч. 6 ст. 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану, при цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.

З урахуванням наведеного, якщо під час розгляду справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

Відповідно до ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України).

Згідно з ч. 2 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу. Таке право можуть мати й інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Разом із тим відповідно до пункту 2 вказаної постанови справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення та можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб, та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, за відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що зі змісту заяви ОСОБА_1 та встановлених фактичних обставини справи вбачається спір про право, оскільки встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_3 потрібно їй для отримання спадкового майна у власність, а тому спір підлягає розгляду в загальному порядку з дотриманням правил підсудності, про що необхідно роз`яснити заявнику, та залишити її заяву без розгляду на підставі ч. 6 ст. 294 ЦПК України.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із висновком Верховного Суду у постанові від 28 листопада 2019 року у справі № 552/7360/18.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_3 , проте не повно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення цього питання, та не вірно зазначив встановлені обставини, отже ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2019 року необхідно змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2019 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. С. Панасюк

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 24 грудня 2019 року.