Справа № 161/3529/19 Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В.
Провадження № 22-ц/802/1132/19 Категорія: 36 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

представника позивача ОСОБА_1 К. Г.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Житлово-комунального підприємства № 7 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Житлово-комунального підприємства № 7 про визнання недійсними нарахувань по утриманню будинку і споруд та їх скасування, стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

Житлово-комунальне підприємство № 7 звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ЖКП № 7 є підприємством, яке надає послуги населенню, пов`язані з утриманням будинку та прибудинкових територій. Послуги з утримання будинку та прибудинкової території надаються в межах та згідно тарифів, затверджених рішеннями виконкому Луцької міської ради.Вказує, що відповідач проживає в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і до липня 2016 року був споживачем наданих ЖКП № 7 послуг.Однак, в порушення вимог ст. 64 ЖК України зобов`язання по сплаті коштів за фактично отримані ним послуги не виконує, у зв`язку з чим за період з червня 2015 року по червень 2016 року у нього утворилась заборгованість в розмірі 2 146,71 грн. На підставі ст.625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання йому нараховано 814,63 грн інфляційних втрат та 215,08 грн 3% річних від простроченої суми. Крім того, позивач зазначав, що з метою стягнення даної заборгованості він звертався до суду із заявою про видачу судового наказу і такий наказ було видано судом, однак, ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.10.2018 судовий наказ скасовано та роз`яснено право на звернення до суду із відповідним позовом. За наведених обставин ЖКП № 7 просив стягнути з відповідача в його користь заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 2 146,71 грн, 814,63 грн інфляційних втрат та 182,62 грн 3% річних від простроченої суми та відшкодувати йому понесені судові витрати.

18.06.2019 представником позивача подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з відповідача заборгованість за послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій за період з вересня 2015 року по червень 2016 року в сумі 1 664,46 грн, 704,34 грн інфляційних втрат та 182,91 грн 3% річних від простроченої суми, а разом 2 551,71 грн.

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до Житлово-комунального підприємства № 7 про визнання недійсними нарахувань по утриманню будинку і споруд та їх скасування, стягнення моральної шкоди в розмірі 250 000, 00 грн. В обґрунтування заперечень посилається на те, що надання житлово-комунальних послуг відповідно до чинного законодавства України здійснюється виключно на договірних засадах з укладенням відповідного договору на надання житлово-комунальних послуг. Однак, договору з ЖКП № 7 на утримання будинку, споруд та прибудинкової території він не укладав, директор ЖКП № 7 неправомірно систематично ухиляється від обов`язку укладення договору. Крім того, вказує на невідповідність заявленої суми заборгованості сумі, яку виставляє місцевий обчислювальний центр. Разом з тим, нарахування заборгованості здійснено поза межами строку позовної давності.

В судовому засіданні в суді першої інстанції 21.08.2019 відповідачем подано довідку МОЦ № 16 від 04.07.2019 про відсутність заборгованості за утримання будинку перед ЖКП № 7 за адресою: АДРЕСА_1 станом на 01.06.2019.

Представник позивача в суді першої інстанції підтвердила факт погашення боргу відповідачем за квітень 2019 року та відсутність його на даний час.

Крім того, в судовому засіданні 21.08.2019 відповідачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, яка судом на підставі ч. 2 ст. 222 ЦПК України залишена без розгляду, як така, що подана з порушенням визначених законом строків для її подання.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2019 рокупозов Житлово-комунального підприємства № 7 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Житлово-комунального підприємства № 7 686 (шістсот вісімдесят шість) грн 70 коп. інфляційних втрат та 178 (сто сімдесят вісім) грн 80 коп. 3% річних, а всього 865 (вісімсот шістдесят п`ять) грн 50 коп. В задоволенні позову Житлово-комунального підприємства № 7 в частині стягнення з ОСОБА_2 . 17,64 грн інфляційних та 4,11 грн 3% річних відмовлено. Провадження у справі на суму 1 664,46 грнзакрито.В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Житлово-комунального підприємства № 7 про визнання недійсними нарахувань по утриманню будинку і споруд та їх скасування, стягнення моральної шкоди відмовлено.Компенсовано Житлово-комунальному підприємству № 7 сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн 00 коп. згідно платіжного доручення № 71 від 17.01.2019 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу.

Відзив на апеляційнускаргу у данійсправі не подавався.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечила. Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, в апеляційній скарзі вказав, що просить його апеляційну скаргу розглядати без його участі.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції виходив з доведеності факту прострочення відповідачем грошового зобов`язання за період з вересня 2015 року по березень 2019 року, а відповідно задоволення позову в цій частині, а саме, 686,70 грн інфляційних нарахувань і три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 178,80 грн. В частині стягнення 17,64 грн інфляційних та 4,11 грн 3% річних, нарахованих за квітень 2019 року відмовив у зв`язку з безпідставністю їх нарахування. Щодо вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ЖКП № 7 моральної шкоди в розмірі 250 000,00 грн, то суд першої інстанції виходив з відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира, яка знаходиться адресою АДРЕСА_1 , належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 Вказаний житловий будинок до липня 2016 року перебував на обслуговуванні у ЖКП № 7, яке надає послуги з утримання цього будинку та прибудинкової території за оплату в межах діючих тарифів, затверджених рішеннями виконкому Луцької міської ради і в залежності від якості і кількості фактично наданих послуг.

Факт надання послуг ЖКП № 7 з утримання будинку АДРЕСА_2 та прибудинкової території у 2015-2016 роках підтверджується наданими житлово-комунальним підприємством: актами прийому-здачі виконаних робіт, актами надання послуг з технічного обслуговування та ремонту ліфтів і диспетчерських систем, актами про використану електричну енергію, нарядами на прибирання території, нарядами для робітників внутрішньо-будинкових мереж (а. с. 13-43).

Доказами, наданими суду першої інстанції, підтверджується відсутність заборгованості за утримання будинку перед ЖКП № АДРЕСА_3 за адресою АДРЕСА_1 ( ОСОБА_4 ) станом на 01.06.2019, а також на даний час, що стало підставою для закриття провадження у справі в цій частині у зв`язку з відсутністю предмету спору, а саме, в сумі 1 664,46 грн відповідно до п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом.

З аналізу положень вказаного закону вбачається, що у разі надання комунальної послуги неналежної якості споживач має право викликати виконавця послуг для перевірки кількості та якості наданої послуги, після чого складається акт-претензія, до якого вноситься інформація за результатами перевірки наданих послуг.

Таким чином, споживач житлово-комунальних послуг має право на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі виконавцем послуг на підставі акту-претензії, складеного у встановленій законом формі.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року (справа № 6-59цс13). З врахуванням природи зобов`язань, які виникли між сторонами спору, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання та сплата трьох відсотків річних від простроченої суми

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Верховного Суду України N 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому доказуванню позивачем підлягають такі обставини: наявність моральної шкоди, протиправність діяння того, хто спричинив цю шкоду, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, необхідно з`ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_2 не довів та жодним доказом не підтвердив заподіяння йому Житлово-комунальним підприємством № 7 моральних та фізичних страждань.

Суд першої інстанції підставно відхилив доводи відповідача про сплив строку позовної давності, оскільки вони спростовані письмовими доказами по справі, зокрема, рішенням Апеляційного суду Волинської області від 26.11.2015, яким постановлено стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за вказані послуги за період з листопада 2011 року по серпень 2015 року, а так як заявник 28.08.2018 звернувся із заявою про видачу судового наказу, який 12.09.2018 року був виданий, а 12.10.2018 року скасований, то в даному випадку, перебіг позовної давності переривався у відповідності до вимог ч. 2 ст. 264 ЦК України зверненням позивача із заявою до суду про видачу судового наказу і позивачем підставно заявлені вимоги про стягнення коштів за період з вересня 2015 року по червень 2016 року.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 5 ЦПК України встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справимають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції прийшов до правильних і суд апеляційної інстанції вважає за необхідне рішення суду першої залишити без змін.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом при вирішенні справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді