Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 523/8603/15-ц

провадження № 61-18101св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Одеський державний університет внутрішніх справ,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2015 року у складі судді Погрібного М. О. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2017 року у складі колегії суддів: Плавич Н. Д., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2015 року Одеський державний університет внутрішніх справ (далі - ОДУВС) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат за навчання.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 проходив службу в органах внутрішніх справ із 18 серпня 2003 року по 19 червня 2008 року. У 2003 році ОСОБА_2 зарахований курсантом першого курсу, факультету № 1 кримінальної міліції до Одеського юридичного інституту Харківського Національного університету внутрішніх справ (далі ? ОЮІ ХНУВС), поставлений на усі види продовольчого та речового забезпечення із виплатою грошового утримання та присвоєно звання «рядовий міліції». 12 листопада 2003 року між ОСОБА_2 та ОЮІ ХНУВС укладений контракт про підготовку фахівця за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування.

06 липня 2007 року ОСОБА_2 закінчив ОЮІ ХНУВС, отримав диплом фахівця та був відряджений для подальшого проходження служби до Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області.

Згідно з наказом ОЮІ ХНУВС від 07 вересня 2007 року № 157 о/с ОСОБА_2 призначений заступником начальника курсу з виховної та соціальної роботи ОЮІ ХНУВС. Наказом ОДУВС від 19 червня 2008 року № 104 о/с ОСОБА_2 звільнений з органів внутрішніх справ за власним бажанням у запас Збройних Сил України за підпунктом «ж» пунктом 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (за власним бажанням).

Згідно зі законодавством України, особи, які звільнилися із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Згідно з висновком службового розслідування від 19 червня 2008 року за період навчання на ОСОБА_2 витрачено 26 167,57 грн. Добровільно відповідач не відшкодовував вказану суму.

Із урахування наведених обставин, позивач просив суд стягнути із відповідача 26 167,57 грн, а також витрати на сплату судового збору у розмірі 261,68 грн.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2008 року № 77 та наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17 березня 2008 року № 113 створений ОДУВС.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2015 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОДУВС 26 167,57 грн витрачених на навчання. Вирішено питання судового збору.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не виконав свого зобов'язання щодо відпрацювання в органах внутрішніх справ протягом трьох років після закінчення навчання, що передбачено укладеним між сторонами договором та вимогами законодавства, а тому він зобов'язаний відшкодувати витрати за період навчання.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, належним чином оцінивши докази та встановивши обставини, ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Посилання відповідача на порушення позивачем строків звернення до суду є необґрунтованими, оскільки справа у місцевому суді розглянута у порядку заочного провадження і відповідач не посилався на порушення строків звернення до суду.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У травні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не був належним чином повідомлений про час, місце та дату розгляду справи у суді першої інстанції. Позивач пропустив трирічний строк для звернення із позовом до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Клопотання позивача про поновлення строків позовної давності є безпідставним, вказані у ній обставини не відповідають дійсності. Позивач не надав суду належних доказів, які б підтверджували розмір витрат на навчання та утримання відповідача. Із 17 листопада 2011 року відповідач проходить службу в Державній пенітенціарній службі України, яка є правонаступником Державного департаменту України з питань виконання покарань, що входило до складу Міністерства внутрішніх справ, а тому підстави для стягнення із відповідача коштів за навчання відсутні.

Рух справи у суді касаційної скарги

Ухвалою Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

У червні 2017 року від представника ОДУВС - Ковальової К. М. надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких заявник просить відхилити указану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року вказану справа разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 зарахований курсантом першого курсу, факультет № 1 кримінальної міліції (правоохоронна діяльність) до ОЮІ ХНУВС та поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення з виплатою грошового утримання та присвоєно звання « Рядовий міліції» згідно з наказом ОЮІ ХНУВС від 18 серпня 2003 року №64 о/с.

12 листопада 2003 року між ОСОБА_2 та ОЮІ ХНУВС укладений контракт про підготовку фахівця за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування.

06 липня 2007 року ОСОБА_2 закінчив ОЮІ ХНУВС, отримав диплом фахівця та був відряджений для подальшого проходження служби до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області.

25 квітня 2008 року ОСОБА_2 згідно з наказом ОЮІ ХНУВС від 07 вересня 2007 року № 157 о/с призначений заступником начальника курсу з виховної та соціальної роботи ОЮІ ХНУВС.

Відповідно до наказу ОДУВС від 19 червня 2008 року №104 о/с ОСОБА_2 звільнений з органів внутрішніх справ за власним бажанням у запас Збройних Сил України за підпунктом «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (за власним бажанням).

Згідно з висновком службового розслідування від 19 червня 2008 року Міністерство внутрішніх справ України витратило на навчання та утримання ОСОБА_2 в університеті 26 167,57 грн, які останній добровільно не відшкодував.

Частиною першою статті 224 ЦПК України 2004 року передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України 2004 року ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Таким чином, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Відповідно до абзацу п'ятого частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

У матеріалах справи є поштовий конверт, адресований судом першої інстанції відповідачеві, повернутий відділенням поштового зв'язку за закінченням строку зберігання, а не через відсутність відповідача за місцем проживання. У вказаному поштовому відправленні суд повідомляв відповідача про відкриття провадження у справі та призначення судового засідання.

Також у матеріалах справи є поштовий конверт, адресований судом першої інстанції відповідачеві, разом із повідомленням про вручення поштового відправлення, повернутий відділенням поштового зв'язку за закінченням строку зберігання, а не через відсутність відповідача за місцем проживання. У вказаному поштовому відправленні суд повідомляв відповідача про відкладення розгляду справи на 25 вересня 2015 року.

Таким чином, суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року, порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань (частина друга статті 6 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 232 ЦПК України 2004 року заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 Цивільного кодексу України).

У заяві від 29 листопада 2016 року про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2015 року відповідач вказував, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також, що він не був належно повідомлений про час і місце судового розгляду, внаслідок чого не зміг реалізувати свооє право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Суд першої інстанції в ухвалі від 13 грудня 2016 року вказав, що у заяві про перегляд заочного рішення не вказані обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, а тому відсутні підстави для задоволення вказаної заяви.

В апеляційній скарзі відповідач повторно вказав на те, що не був належно повідомлений про час і місце судового розгляду справи, а тому не зміг реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2017 року заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2015 року залишено без змін. Апеляційний суд зазначив, що відповідач не звертався до суду першої інстанції із заявою про застосування позовної давності, тоді як вирішення заяви про застосування строку позовної давності виходить за межі апеляційного перегляду.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи наведене, рішеннями судів першої й апеляційної інстанцій у цій справі порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, зокрема, якщо не застосовано закон, який підлягав застосуванню (частина друга статті 309 ЦПК України 2004 року).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, посилаючись на межі апеляційного перегляду, безпідставно не взяв до уваги доводи відповідача, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також те, що відповідач, будучи неналежно повідомленим про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, повідомляв про пропуск позивачем позовної давності у заяві про перегляд заочного рішення.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема для продовження розгляду.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, тому рішення суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2017 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Ю. В. Черняк