Номер провадження: 22-ц/813/8094/19
Номер справи місцевого суду: 522/3421/19
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Ткачука В.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2019 року про відмову у відкритті провадження, постановленупід головуванням судді Єршової Л.С., -

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту не проживання ОСОБА_3 , 1983 року народження - сина ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 протягом довготривалого часу, починаючи з 1998 року і на теперішній час.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2019 року було відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 та роз`яснено, що він має право звернутися до суду з позовом в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції іншим суддею, посилаючись на її незаконність, оскільки ухвала винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що висновки суду про те, що із заявлених вимог вбачається спір про право, не відповідають дійсності, оскільки метою заяви, поданою в порядку окремого провадження було уникнення неправомірних нарахувань за житлово-комунальні послуги сина ОСОБА_3 , який довготривалий час мешкає з родиною за кордоном.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам відповідає в повній мірі, з огляду на таке.

Відмовляючи ОСОБА_1 у відкриті провадження, суд першої інстанції обґрунтував своє рішення тим, що із поданої заяви вбачається спір про право, оскільки встановлення факту за заявою ОСОБА_1 безпосередньо впливає на житлові права ОСОБА_3 .

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту не проживання ОСОБА_3 , 1983 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 , протягом довготривалого часу, з 1998 року і на теперішній час. Заінтересованою особою по справі заявник вказав ОСОБА_2 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2019 року заява ОСОБА_1 залишена без руху, оскільки мета подання заяви про встановлення факту ОСОБА_1 не була визначена, заявнику наданий строк для усунення недоліків заяви, для зазначення у заяві мети встановлення факту, причину неможливості одержання документів, що посвідчують факт.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2019 року, ОСОБА_1 отримав 13 серпня 2019 року.

21 серпня 2019 року ОСОБА_1 , на виконання ухвали суду надав заяву, в якій зазначив, що метою його звернення до суду є необхідність юридично довести житлово-комунальним органам невідворотності факту неспоживання його сином житлово-комунальних послуг та їх неправомірні претензії сплачувати гроші за відсутню людину, яка має свою сім`ю за іншою адресою, комунальники вимагають відповідне рішення суду по даному факту.

З поданої заяви та акту вбачається, що ОСОБА_1 зазначив, що вінзареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 , 1983 року народження, факт непроживання якого бажає встановити заявник, є повнолітньою особою, та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, з наданої до заяви довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрації вбачається, що, заявник ОСОБА_1 не проживає у квартирі АДРЕСА_3 , в якій зареєстрований ОСОБА_3 , та не може сплачувати комунальні послуги за користування вказаною квартирою.

Жодних відомостей, яке значення має факт реєстрації ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_3 , для охорони прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 , або для створення умов здійснення ним особистих немайнових чи майнових прав, або як цей факт може підтвердити наявність чи відсутність неоспорюваних прав ОСОБА_1 , до суду надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану. При цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, щоположеннястатті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з зняттям з реєстрації місця проживання.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у справі № 766/817/17.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В свою чергу, як вже зазначалось, законодавством (ЖК Української РСР, Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні») визначено порядок визнання судом осіб такими, що втратили право користування жилою площею через тривале непроживання у ньому, та порядок зняття осіб з реєстрації місця проживання.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Таким чином, визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що у разі, коли буде виявлено, що встановлення факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд відмовляючи у відкритті провадження, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, оскільки із поданої заяви вбачається спір про право, так як встановлення факту за заявою ОСОБА_1 безпосередньо впливає на житлові права ОСОБА_3 , при цьому заявник посилається на встановлення факту непроживання у квартирі ОСОБА_3 , задляненарахування сплати житлово-комунальних послуг за ОСОБА_3 .

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, щовисновки суду із заявлених вимог вбачається спір про право, не відповідають дійсності, оскільки метою заяви, поданою в порядку окремого провадження було уникнення неправомірних нарахувань за житлово-комунальні послуги сина ОСОБА_3 , який довготривалий час мешкає з родиною за кордоном, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскількизаявником до суду не було надано відомостей, яке значення має факт реєстрації ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_3 , для охорони прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 , або для створення умов здійснення ним особистих немайнових чи майнових прав, або як цей факт може підтвердити наявність чи відсутність неоспорюваних прав ОСОБА_1 .

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 21 грудня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра