Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 161/7087/16-ц

провадження № 61-19758 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у складі судді Олексюка А. В. від 09 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Осіпука В. В., Матвійчук Л. В., Русинчука М. М., від 22 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 10 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США зі сплатою 25,50% річних з кінцевим строком повернення кредиту 08 жовтня 2010 року. Зобов'язання за даним договором було забезпечено договором поруки від 10 жовтня 2008 року, за яким поручителем позичальника виступила ОСОБА_5

Оскільки позичальник зобов'язання за кредитним договором не виконував, станом на 18 квітня 2016 року утворилась заборгованість, яка з урахуванням стягнутої заборгованості за рішенням суду від 09 грудня

2009 року, становить 24 672, 22 доларів США, яку позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 09 листопада 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 22 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 листопада 2016 року без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що строк виконання основного зобов'язання було змінено пред'явленням банком 20 жовтня 2009 року позову до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак банк звернувся до суду із цим позовом про стягнення заборгованості за цим же договором лише у травні 2016 року, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском банком встановленого сторонами договору п'ятирічного строку позовноїдавності, про застосування якої заявлено відповідачами.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанції не звернуто уваги на те, що якщо кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та неустойка підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності, чим не враховано правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 02 грудня 2015 року № 6-249 цс15.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 жовтня 2008 року між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі

10 000 доларів США зі сплатою 25,50% річних з кінцевим строком повернення кредиту 08 жовтня 2010 року. Зобов'язання за даним договором забезпечено договором поруки від 10 жовтня 2008 року, за яким поручителем позичальника виступила ОСОБА_5

20 жовтня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суді із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 грудня 2009 року задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь банку заборгованість у розмірі 87 600, 27 грн, що еквівалентно

10 965,11 доларів США.

Звертаючись до суду із цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що незважаючи на наявність судового рішення позичальник та поручитель зобов'язання за кредитним договором не виконують, заборгованість не погашають, у зв'язку із чим станом на 18 квітня 2016 року у них перед банком утворилась заборгованість, яка, з урахуванням стягнутих рішенням суду коштів, становить 23 488,60 доларів США та штрафи у розмірі 9,82 доларів США (фіксована частина) та 1 174,40 доларів США (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із обґрунтованості позовних вимог, однак у зв'язку із пропуском ПАТ КБ «ПриватБанк» позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, вважав за можливе застосувати наслідки спливу позовної давності, встановлені частиною четвертою

статті 267 ЦК України.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на таке.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Так, вважаючи обґрунтованими позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суди попередніх інстанцій не врахували, що за рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 09 грудня 2009 року заборгованість за тим самим кредитним договором за тілом кредиту вже стягнута, а тому повторне стягнення кредиту всупереч положень статті 61 Конституції України призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те ж саме зобов'язання, а тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими, у зв'язку із чим суди помилково застосували до них позовну давність.

Вказане стосується й нарахованих відсотків за період з 10 жовтня 2008 року по 09 грудня 2009 року, що залишилося поза увагою судів.

Крім того, застосовуючи позовну давність до вимог про стягнення процентів та штрафів після звернення банку про стягнення заборгованості у жовтні

2009 року, суди не звернули уваги на те, що використовуючи своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, шляхом пред'явлення

20 жовтня 2009 року позову про стягнення всієї суми заборгованості за договором до кінцевого терміну, банк змінив строк виконання зобов'язання.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів та пені після 20 жовтня 2009 року (пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки, що не були враховані судами під час вирішення спору, узгоджуються з позицією ВеликоїПалати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв'язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені є необґрунтованими, а тому судами безпідставно застосовано позовну давність й до цих вимог.

Відповідно до вимог частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, Верховний Суд вважає за можливе вийти за межі вимог та доводів касаційної скарги.

За таких обставин, оскільки у позивача було відсутнє право повторно стягувати заборгованість за тілом кредиту, а також проценти та неустойку після закінчення строку дії кредитного договору, а при наявності судового рішення про стягнення цих сум, вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, банк не заявляв, то у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

Колегія суддів не бере до уваги посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, оскільки від цього правового висновку відступила Велика Палата Верховного Судуу постанові від 28 березня

2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті

263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягають скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку із його необґрунтованістю.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 22 грудня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю. В. Черняк