КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________________________
Справа №371/241/17
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2579/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 24 вересня 2018 року (суддя Поліщук А.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю,

встановила:

у лютому 2017 р. позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив встановити факт його проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з 2004 року по даний час та визнати індивідуальний житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, їх спільним майном.

Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач зазначав, що з 1992 року по даний час він проживає з відповідачкою однією сім'єю у житловому будинку АДРЕСА_1 У 1998 році вони прийняли рішення про усиновлення дівчинки, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 народження.

Позивач стверджував, що з 2001 року по 2006 рік вони проживали разом у м. Києві у найманій квартирі, а у подальшому переїхали у село. За час проживання з відповідачкою однією сім'єю вони вели спільне господарство, за спільні кошти купували будівельні матеріали та здійснили реконструкцію і поточний ремонт вказаного житлового будинку і нежитлових будівель. За спільні кошти купили меблі та предмети домашнього вжитку.

Посилаючись на те, що на даний час виникають непорозуміння між ним та відповідачкою з приводу користування спірним житловим будинком, з метою визначення статусу майна, яке було придбане за час спільного проживання, просив визнати будинок їх спільним майном.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 24 вересня 2018 року позов задоволено. Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2) з 2004 року по даний час.

Визнано індивідуальний житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати.

Відповідачка посилається на те, що судом першої інстанції не повно встановлені обставини, що мають значення для справи, не звернуто увагу на те, що позивачем не надано доказів, що він здійснював роботи з облаштування будинку та його реконструкції, про розмір його заробітної плати.

Відповідач стверджує, що самостійно здійснювала ремонтні роботи у будинку, купувала будівельні матеріали, що підтверджується оригіналами чеків, які відсутні у позивача.

Також відповідач вважає, що проживання в одному будинку не є доказом спільного проживання та спільного ведення господарства.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення позивача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору купівлі-продажу будинку від 21 серпня 1987р. ОСОБА_2 придбала будинок АДРЕСА_1 жилою площею 19,8кв.м. Договір посвідчено секретарем виконкому Центральненської сільської ради Миронівського району Київської області ОСОБА_5

З 20 вересня 1996р. у будинку зареєстрований ОСОБА_3, що підтверджується відміткою у його паспорті.

19 квітня 2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 94,2кв.м. та житловою площею 44,8кв.м., з прибудовами та господарськими спорудами.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду позивачем було доведено, що він проживає разом з відповідачем з 1992р. однією сім'єю, мають спільний бюджет та ведуть спільне господарство, спільно здійснили реконструкцію будинку, право власності на який було зареєстровано за відповідачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає фактичним обставинам справи та наданим сторонами доказам, ґрунтується на нормах матеріального права.

Частиною 2 статті 3 Сімейного Кодексу України встановлено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_6, дочка відповідача, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 підтвердили, що сторони проживали, як сім'я.

Пояснення свідків, у тому числі і власної дочки, ОСОБА_2 під час розгляду справи судом першої інстанції не спростувала.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_2 фактично не заперечувала спільне проживання з ОСОБА_3, однак, вважала, що він до неї неналежним чином ставився, ображав, витрачав кошти на дітей від попереднього шлюбу, не проводив з нею вільний час, не допомагав вести господарство, тому вона вважає, що вони не проживали однією сім'єю.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що правових підстав для скасування рішення суду в частині встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_2 без шлюбу не встановлено.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не

встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Судом першої інстанції з показів свідків встановлено, що сторони спільно здійснювали реконструкцію будинку, який у 1987р. придбала ОСОБА_2

З наданих суду відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Миронівської районної державної адміністрації Київської області документів про державну реєстрацію спірного будинку вбачається, що вказаний будинок був реконструйований у 2017 році, значно збільшилася його загальна та житлова площа, здійснена прибудова та зведений мансардний поверх.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_2 фактично не заперечувала, що позивач приймав участь у здійснені ремонтних робіт та реконструкції спірного будинку, але вважала, що нею та її родичами були витрачені на реконструкцію будинку більше грошових коштів, ніж позивачем.

Разом з цим, доказів у підтвердження своїх тверджень відповідачем надано не було.

Позивач ОСОБА_3 не заперечував, що родичі ОСОБА_2 допомагали при реконструкції будинку, але стверджував, що таку допомогу надавали і його родичі, а більшість будівельних робіт були ним виконані особисто, що підтверджено наданими суду фотокартками.

Вказані обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, а можуть бути враховані у разі поділу будинку або визначенні часток, які належать співвласникам, однак такі позовні вимоги заявлені не були.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що наявні правові підстави для визнання спірного будинку спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до ст. 74 СК України.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не було надано суду доказів про його заробітну плату та чеків на придбання будівельних матеріалів і на сплату комунальних послуг, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позову, оскільки у порушення вимог ст. 81 ЦПК України відповідачем такі докази до суду першої інстанції надані не були.

Під час розгляду справи судом апеляційної скарги як відповідач, так і позивач надали докази у підтвердження здійснення будівельних робіт спірного будинку та оплату комунальних послуг.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідачем не надано суду беззаперечних доказів у спростування вимог позивача.

Разом з цим, приймаючи рішення, що спірний будинок є спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, суд першої інстанції не врахував, що сторони не перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Частина 2 вказаної норми визначає, що проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Враховуючи вказані норми матеріального права, що сторони не перебувають у шлюбі, а відтак не є подружжям, тому з резолютивної частини судового рішення підлягає виключенню посилання на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є подружжям.

В іншій частині судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду у повному обсязі.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 24 вересня 2018 року змінити, виключивши із резолютивної частини рішення посилання на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є подружжям.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 6 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк