Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/3508/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

29 серпня 2019 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

секретаря судового засідання Кондра Ю.Ю.,

за участю

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

третьої особи ОСОБА_4 В. ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава цивільну справу № 552/3508/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, третя особа ОСОБА_6 , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 14 червня 2019 року звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, який уточнила в поданій до суду 16 липня 2019 року заяві.

Свій позов обґрунтовувала тим, що вона та ОСОБА_6 є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлям і спорудами, розташованому по АДРЕСА_1 на земельній ділянці державного фонду, частка кожної складає 1/4. Відповідач ОСОБА_2 є співвласником даного домоволодіння з часткою в праві власності 1/2 частина.

Позивач вказувала, що порядок користування житловим будинком та господарськими спорудами між співвласниками не встановлений, відповідач заблокувала міжкімнатні двері в будинку, чим позбавляє права користування власністю.

Зазначала, що не має можливості ввійти до будинку, позбавлена доступу до його кімнат, внутрішнього погребу, туалетної кімнати.

В поданій до суду позовній заяві просила суд усунути їй перешкоди в користуванні житловим будинком літер «А-1» по АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_2 розблокувати двері із приміщення ІV «сіни» площею 4,7 кв.м. в приміщення «передпокій» 1.1. площею 8,9 кв.м., а також до інших приміщень житлового будинку, та не чинити перешкод в користуванні жилим будинком.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 05 серпня 2019 року зазначена позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач відзив на позовну заяву не подавала.

Третя особа ОСОБА_6 в поданих до суду письмових поясненнях зазначила, що позовну заяву підтримує, їй також чиняться перешкоди в користуванні будинком.

В судовому засіданні з розгляду справи по суті позивач ОСОБА_1 повністю підтримала подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини.

Третя особа ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 , які вважає обґрунтованими.

Відповідач ОСОБА_2 на її представник в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували. Пояснили, що ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу є власником 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , попередній власник пояснив, які саме приміщення перейшли в її користування, тому відповідні приміщення будинку знаходяться правомірно в її користуванні.

Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 жовтня 2013 року є власником 1/4 частини житлового будинку з частиною надвірних споруд за адресою АДРЕСА_1 .

Третя особа ОСОБА_6 відповідно до свідоцтва про право на спадщину є співвласником зазначеного домоволодіння, частка складає 1/4.

Відповідач ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 19 квітня 2017 року є власником 1/2 частки в праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці Держфонду, норма землекористування якої не встановлена та складається в цілому з: житлового будинку «А-1», житловою площею 38,8 кв.м., загальною площею 91,9 кв.м., погребу «Б», гаражу «Г», сараю «Е», навісу «е», навісу «Ж», навісу «Ж1», вбиральні «З», сараю «И», погребу «К», літнього душу «Л», погребу «а1», огорожі № 1, воріт огорожі № 2, вимощення № 3, колодязю питного № 5, огорожі № 7, огорожі № 8, ями вигрібної № 9.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Окрім того, власність зобов`язує, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (ст. 13 Конституції України, стаття 319 ЦК України).

Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно зі ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Як встановлено судом, спірне домоволодіння по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності.

Порядок здійснення спільної часткової власності визначено ст. 358 ЦК України, відповідно до якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Як встановлено судом та не оспорюється учасниками справи, між співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 не укладався договір про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності.

Окрім того, співвласники не можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Між співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 протягом тривалого часу виникають спори та непорозуміння з приводу користування спільним житловим будинком, спори між сторонами з цього питання неодноразово були предметом судового розгляду.

Отже, на правовідносини, що виникли між сторонами по справі розповсюджуються норми ст. 358 ЦК України щодо здійснення спільної часткової власності виключно за згодою всіх співвласників.

Аналіз вказаної норми права дає підстави стверджувати, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

В даній справі сторонами не порушувалося питання щодо встановлення порядку користування.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Як встановлено судом, станом на час вирішення даної справи, реальна частка кожного із співвласника не виділена, отже, кожному з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Разом з тим, як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 позбавлена можливості користуватися приміщеннями житлового будинку літ. «А-1» за адресою АДРЕСА_1 .

Зокрема, встановлено та не заперечувалося відповідачем ОСОБА_2 , що міжкімнатні двері із приміщення ІV «сіни» площею 4,7 кв.м. в приміщення «передпокій» 1.1. площею 8,9 кв.м., заблоковані зі сторони приміщення «передпокій» 1.1., куди має доступ лише ОСОБА_2 .

З цього питання позивач ОСОБА_1 зверталася до органів поліції з відповідними заявами (а.с. 17-24), а також до органів місцевого самоврядування (а.с. 15).

Встановлено, що житловий будинок літер «А-1» по АДРЕСА_1 в цілому складається з приміщень: 1-1 передпокій площею 8,9 кв.м., 1-3 коридор площею 5,7 кв.м., 1-4 кімната площею 9,9 кв.м., 1-5 кімната площею 16,4 кв.м., 1-6 сіни площею 8,9 кв.м., 1-7 санвузол площею 3,2 кв.м., 1-11 сіни площею 9,1 кв.м., 111 сіни площею 2,0 кв.м., ІV сіни площею 4,7 кв.м., 1-8 кухня площею 10,6 кв.м., 1-9 кімната площею 12,5 кв.м.

Приміщення 1-1 передпокій площею 8,9 кв.м., 1-3 коридор площею 5,7 кв.м., 1-4 кімната площею 9,9 кв.м., 1-5 кімната площею 16,4 кв.м., 1-6 сіни площею 8,9 кв.м., 1-7 санвузол площею 3,2 кв.м. знаходяться в користуванні ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 , яка звернулася до суду за захистом свого права, доступу до вказаних приміщень не має.

Тим самим обмежено право ОСОБА_1 , як власника, на користування майном, що входить до змісту права власності.

Твердження ОСОБА_2 про те, що саме такий порядок користування будинком було встановлено між попередніми співвласниками та що відповідні приміщення перейшли фактично у її користування за договором купівлі-продажу від 19 квітня 2017 року не заслуговують на увагу.

Як встановлено судом, за договором купівлі-продажу від 19 квітня 2017 року до відповідача ОСОБА_2 перейшла лише частка у праві власності на майно, реальна частка договором визначена не була.

Попередніми власниками будинку, до набуття його у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , порядок користування будинком визначено не було. Навпаки, виникав спір щодо визначення порядку користування спільною сумісною власністю.

Встановивши дані обставини, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 позбавлена можливості користуватися будинком по АДРЕСА_1 відповідно до її частки в праві власності на майно, таке право позивача на користування приміщеннями будинку оспорюється відповідачем ОСОБА_2 , суд приходить до висновку, що порушене право підлягає захистові.

Суд приходить до висновку, що дії відповідача ОСОБА_2 , які направлені на обмеження можливості ОСОБА_1 в користуванні приміщеннями житлового будинку літ А-1, за відсутності згоди інших співвласників, є такими, що порушують право позивача та суперечать нормам ст. 358 ЦК України.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, враховуючи межі заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 житловим будинком літер «А-1» по АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_2 розблокувати двері із приміщення ІV «сіни» площею 4,7 кв.м. в приміщення «передпокій» 1.1. площею 8,9 кв.м., а також до інших приміщень житлового будинку, та не чинити перешкод в користуванні жилим будинком.

Тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 264, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 житловим будинком літер «А-1» по АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_2 розблокувати двері із приміщення ІV «сіни» площею 4,7 кв.м. в приміщення «передпокій» 1.1. площею 8,9 кв.м., а також до інших приміщень житлового будинку, та не чинити перешкод в користуванні жилим будинком.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Третя особа ОСОБА_6 , місце проживання АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 30 серпня 2019 року.

Головуючий суддя /підпис/ Н.Л.Яковенко

29.08.2019