Справа № 442/118/18 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/1936/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні заявниці ОСОБА_1 , Начальника Старосамбірського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівські області Павлова Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Крамара О.В. від 06 березня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Старосамбірський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівські області, начальник Старосамбірського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівські області Павлов Юрій Вячеславович на дії державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження,-

в с т а н о в и л а :

ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2018 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 , зацікавлені особи Старосамбірський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівські області, на дії начальника відділу Старосамбірського районного відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівські області Павлова Юрія Вячеславовича на дії державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження відмовлено.

Вказану ухвалу оскаржила ОСОБА_1 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 10 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення. Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2018 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15 травня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову апеляційного суду Львівської області від 10 липня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу та ухвалити нову, якою скасувати постанову начальника Старосамбірського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 27 грудня 2017 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-730, виданого Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області 30.11.2004 року, та виконавчий лист повернути Старосамбірському районному відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області для подальшого виконання. Вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, тому оскаржувана ухвала повинна бути скасована. Зазначає, що виконавчий документ повинен був надійти до виконавчої служби від Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, про що зазначено в оскаржуваній ухвалі. Звертає увагу на те, що виконавчий лист виданий Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області № 2-730 від 30.11.2004 року, до теперішнього часу не виконаний. Виконавча служба декілька разів закривала виконавче провадження, але в судовому порядку постанови про закриття визнавались незаконними. На виконання ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.06.2017 року про визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 30.12.2016 року, начальник Старосамбірського районного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області прийняв постанову про відновлення виконавчого провадження від 02.11.2017 року по виконанню виконавчого листа №2-730, виданого Дрогобицьким міськрайонним судом 30.11.2004 року. Вважає, що непред`явлення виконавчого документу виконавчій службі мало місце по вині Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, тому відсутні підстави стверджувати про зловживання процесуальними правами стягувачем.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявниці на підтримання апеляційної скарги, Начальника Старосамбірського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівські області Павлова Ю.В. в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів скарги, заперечення на скаргу, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 447 ЦПК України, ст.ст. 1, 6, 7, п.7 ст. 12, ст. 41, ч.1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 19 Конституції України, та відмовляючи в задоволенні скарги, виходив з того, що на примусовому виконанні у Старосамбірському районному відділі ДВС перебувало виконавче провадження по виконанні виконавчого листа №2-730 виданого 30.11.2004 року Дрогобицьким міськрайонним судом про: зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в користуванні земельною ділянкою закріпленою за будинковолодінням АДРЕСА_1 та знести самовільно побудовану на вищезгаданій земельній ділянці веранду. 02.11.2017р. державним виконавцем на підставі ухвали Дрогобицького міськрайонного суду від 06.07.2017р. винесено постанову про відновлення виконавчого провадження. Оскільки станом на 27.12.2017р. ні Дрогобицьким міськрайонним судом ні стягувачем ОСОБА_1 виконавчий документ до Старосамбірського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області пред`явлено не було, то державний виконавець правомірно відповідно до п.13 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, тобто дії державного виконавця повністю відповідають вимогам ст.39, 40, 41 Закону України «Про виконавче провадження» так як вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця, а тому підстав для задоволення скарги не має.

Колегія суддів вважає, що такі висновки не відповідають обставинам, що мають значення та вимогам закону.

ОСОБА_1 звернулася в суд зі скаргою, у якій просила визнати неправомірною та скасувати постанову начальника Старосамбірського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 27 грудня 2017 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-730, виданого 30.11.2004 року Дрогобицьким міськрайонним судом, а виконавчий лист повернути у Старосамбірський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області для подальшого виконання.

В обґрунтування скарги посилалася на те, що постановою начальника Старосамбірського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 27.12.2017 року, закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-730, виданого 30.11.2004 року Дрогобицьким міськрайонним судом про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в користуванні земельною ділянкою, закріпленою за будинковолодінням АДРЕСА_1 та знести самовільно побудовану на вищезгаданій земельній ділянці веранду. Винесену постанову, державний виконавець мотивував тим, що протягом одного місяця з дня відновлення виконавчого провадження до Старосамбірського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції не надійшов виконавчий документ. Вважає, що закінчення виконавчого провадження без виконання рішення суду є неправомірним, оскільки порушує її майнові права.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Також, із практики Європейського суду з прав людини, вбачається, що «...право на суд, захищене статтею 6 [Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод], було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" ( 980_079 ) (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" ( 980_075 ) (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V)» (цитата п. 51 Рішення ЄСПЛ Юрій ОСОБА_5 Іванов проти України від 15.10.2009 року Заява N 40450/04.

Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад:

1) верховенства права;

2) обов`язковості виконання рішень;

3) законності;

4) диспозитивності;

5) справедливості, неупередженості та об`єктивності;

6) гласності та відкритості виконавчого провадження;

7) розумності строків виконавчого провадження;

8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями;

9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Зважаючи на наведені норми закону виконання судового рішення є однією із ключових стадій ефективного доступу до суду без якої сам факт звернення до суду і вирішення на користь особи справи було б беззмістовними.

Враховуючи вказане на державну виконавчу службу, приватного виконавця покладено важливий обов`язок практичної реалізації судового рішення, що набрало законної сили, неналежне, неповне чи несумлінне виконання якого слід вважати порушує вимоги закону, а також нівелює право особи на доступ до суду як такий.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом касаційної інстанції (постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року), висновки якого повинні бути враховані при розгляді справи: на примусовому виконанні у Старосамбірському районному відділі ДВС перебувало виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 2-730, виданого 30 листопада 2004 року Дрогобицьким міськрайонним судом про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в користуванні земельною ділянкою, закріпленою за будинковолодінням АДРЕСА_1 , та знести самовільно побудовану веранду.

02 листопада 2017 року начальник відділу ДВС Старосамбірського району виніс постанову про відновлення виконавчого провадження у зв?язку з ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі № 442/4533/17 про визнання незаконною постанови державного виконавця від 30 грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження. Пунктом 3 постанови визначено, що стягувач, суд або орган (посадову особу), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язаний у місячний строк з дня надходження постанови пред`явити його до виконання.

27 грудня 2017 року начальник відділу ДВС Старосамбірського району виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № 440906 на підставі пункту 13 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Також, виконавче провадження це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Статтею 7 Закону визначено, що державний виконавець зобов?язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (стаття 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно із статтею 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження, пред`явити його до виконання.

Непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 Закону України «Про виконавче провадження», є підставою для закінчення виконавчого провадження за пунктом 13 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово пред?являла виконавчий документ до виконання, проте державний виконавець закінчував виконавче провадження. Такі дії державного виконавця визнавалися у судовому порядку протиправними, що мало наслідком відновлення виконавчого провадження.

Зокрема, постановою державного виконавця від 30 грудня 2016 року виконавче провадження було закінчено у зв?язку із смертю боржника.

За змістом статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній станом на 30 грудня 2016 року) виконавче провадження підлягає закінченню у разі смерті боржника. У такому випадку виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Таким чином, у зв`язку з винесенням постанови від 30 грудня 2016 року виконавчий лист № 2-730 повернуто до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 липня 2017 року у справі № 442/4533/17 визнано незаконною постанову державного виконавця від 30 грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження.

02 листопада 2017 року начальник відділу ДВС Старосамбірського району виніс постанову про відновлення виконавчого провадження. Пунктом 3 постанови визначено, що стягувач, суд або орган (посадову особу), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язаний у місячний строк з дня надходження постанови пред`явити його до виконання.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що оригінал виконавчого листа № 2-730 перебуває у Дрогобицькому міськрайонному суді Львівської області, який у розумінні статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» є органом, який зобов`язаний у місячний строк з дня надходження постанови державного виконавця про відновлення виконавчого провадження пред`явити виконавчий лист до виконання.

Разом з тим, суд вказаного обов?язку не виконав, у зв?язку з чим рішення суду 2004 року фактично не виконано, а стягувач позбавлена можливості пред?явити виконавчий лист до виконання повторно, оскільки виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову (частина перша статті 40 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно із статтею 126 Конституції України вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Тобто, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Отже, ОСОБА_1 позбавлена процесуальної можливості оскаржити бездіяльність суду щодо пред?явлення до виконання виконавчого листа, який повернуто до цього суду, а також позбавлена можливості в інший спосіб отримати виконання судового рішення.

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У своїй практиці ЄСПЛ підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Додатково, як вказано вище та вбачається із ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 липня 2017 року, боржник ОСОБА_2 у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2-730, виданого 30.11.2004 року Дрогобицьким міськрайонним судом про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в користуванні земельною ділянкою, закріпленою за будинковолодінням АДРЕСА_1 та знести самовільно побудовану на вищезгаданій земельній ділянці веранду померла.

Також, з вказаної ухвали вбачається, що після смерті ОСОБА_2 , відкрилася спадщина на житловий будинок до кого покійна ОСОБА_2 самовільно, незаконно прибудувала веранду. Майно покійної ОСОБА_2 , в тому числі житловий будинок та прибудовану до нього веранду, успадкували її спадкоємці. У відповідності до вимого ст. 1282 ЦК України, спадкоємці майна ОСОБА_2 зобов`язані виконати всі зобов`язання перед нею, які повинна була виконати покійна ОСОБА_2 , в тому числі, виконати зобов`язання рішення суду про знесення веранди.

Також, у вказаній ухвалі суд прийшов до висновку про те, що державний виконавець повинен був врахувати вимоги ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», і зупинити виконавче провадження до вступу правонаступників, а не закривати у зв`язку із смертю боржника.

Зважаючи на вищенаведене, слід вважати, що постанова про закінчення виконавчого провадження однозначно порушує права стягувачки, винесена незаконно без вчинення всіх можливих дій з виконання судового рішення, що набрало законної сили та підлягає виконанню, що є прямим обов`язком виконавчої служби тому її слід скасувати.

В подальшому після відновлення виконавчого провадження виконавцю слід вирішити питання про якнайшвидшого та повного завершення виконання згаданого рішення суду. Першочерговими діями при цьому виконавця слід вважати отримання виконавчого листа з суду в чому також повинна проявити активні дії заявниця ОСОБА_1 ; вирішення питання про залучення правонаступника (правонаступників) померлої боржниці ОСОБА_2 та інші необхідні дії для швидкого та повного виконання судового рішення.

Крім цього, суду першої інстанції теж, зважаючи на вищенаведене, слід сприяти виконанню рішення, що набрало законної сили та протягом надзвичайно тривалого часу не виконане в чому слід вважати частково є і вина суду де перебуває оригінал виконавчого листа, який на виконання повторно надісланий не був та вчинити, зокрема, дії щодо надіслання виконавчого листа на виконання.

Зважаючи на вказане доводи скарги та апеляційної скарги слід вважати частково обґрунтованими та таку слід задовольнити частково, оскаржуване ж судове рішення слід скасувати з ухваленням нового судового рішення, яким скаргу слід задовольнити частково, а саме визнати неправомірною та скасувати постанову начальника Старосамбірського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Павлова Ю.В. від 27 грудня 2017 року про закінчення виконавчого провадження.

У задоволенні вимоги скарги про повернення виконавчого листа до Старосамбірського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області слід відмовити, оскільки зобов`язувати повернути такий лист особу, дії якої оскаржують ся суд не взмозі, оскільки такий у виконавчій службі не перебуває, зобов`язувати ж Дрогобицький міськрайонний суд повернути виконавчий лист суд апеляційної інстанції теж не взмозі про що йшлося вище.

Вказаним слід задовольнити апеляційну скаргу частково визнавши її доводи частково обґрунтованими.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2018 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи Старосамбірський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівські області, начальник Старосамбірського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівські області Павлов Юрій Вячеславович на дії державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження задовольнити частково.

Визнати неправомірною та скасувати постанову начальника Старосамбірського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Павлова Ю.В. від 27 грудня 2017 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-730, виданого 30.11.2004 року Дрогобицьким міськрайонним судом.

В задоволенні решти скарги відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 серпня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра