Справа № 220/2351/2012
Провадження № 22-ц/801/2580/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойчук О. Г.
Доповідач:Ковальчук О. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 рокуСправа № 220/2351/2012м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.,

за участю секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою прокурора Погребищенського району в інтересах Станилівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області про визнання спадщини відумерлою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником - адвокатом Шиманським Віталієм Миколайовичем, на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 30 жовтня 2012 року в м. Погребищі суддею цього суду Бойчук О. Г., дата складання його повного тексту не відома,

В С Т А Н О В И В:

19 вересня 2012 року прокурор Погребищенського району в інтересах Станилівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області звернувся до суду з заявою про визнання відумерлою спадщини ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка складається з земельної ділянки (паю), розміром 4, 62 га, вартістю 57893, 55 грн, розташованої на території Станилівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, мотивуючи її тим, що з часу відкриття спадщини упродовж року та до часу звернення до суду ніхто із спадкоємців ОСОБА_2 до сільської ради щодо оформлення права на спадщину не звертався. Невизначеність правового статусу спадкового майна призводить до безоплатного користування ним третіми особами та ненадходження коштів до місцевого бюджету.

Пославшись на викладене, на підставі положень ст. 1277 ЦК України, прокурор просив суд визнати спадщину відумерлою та передати право власності на землю територіальній громаді Станилівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року заяву прокурора задоволено.

Особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, 18 листопада 2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що цим рішенням порушуються його права на спадкування майна померлого ОСОБА_2 , який є (був) його рідним братом, та під час ухвалення рішення судом неповно з`ясовано обставини справи, невірно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, а тому просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким залишити заяву без розгляду на підставі ч. 6 ст. 294 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційне провадження підлягає закриттю з наступних міркувань.

Відповідно до п. 13 Перехідних положень ЦПК України судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У строк, встановлений ч. 2 ст. 294 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення судового рішення) рішення суду першої інстанції не оскаржувалось і воно набуло законної сили.

Враховуючи, що рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року, на момент набуття чинності Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, вже набуло законної сили, то п. 13 Перехідних положень ЦПК України застосуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст. 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

В обґрунтування порушення оскаржуваним рішенням прав ОСОБА_1 як спадкоємця майна брата останній зазначає, що судом першої інстанції не було належним чином встановлено коло спадкоємців, що мають право на спадкування після смерті ОСОБА_2 , а визнання спадщини відумерлою унеможливлює вчинення ним дій для отримання спадкового майна після смерті брата як спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і вважається таким, що прийняв спадщину.

Положеннями ч. ч. 4, 5 Перехідних положень ЦК України передбачено, що цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила статті 1277 Цивільного кодексу України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року.

Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 525 ЦК УРСР).

За приписами ст. ст. 529, 530 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Положеннями ст. 549 ЦК УРСР встановлено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Згідно зі ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1258 ЦК України).

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ч. 1 ст. 1262 ЦК України).

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу. Таке право можуть мати й інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Разом із тим, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, за відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У пункті 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом від 03 березня 2004 № 20/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Частиною 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання особи - спадкоємця, за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із висновком Верховного суд у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17.

За приписами ч. 1 та 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. ст. 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 3 від 24 липня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 19-20).

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 12 квітня 2018 року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Станилівка Погребищенського району Вінницької області (а. с.21).

19 квітня 2018 року виконкомом Станилівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , видано довідку про те, що згідно запису по погосподарській книзі № 3 за 1996-2000 роки, ОСОБА_2 на день смерті та до дати смерті проживав та був зареєстрований в с. Станилівка Погребищенського району Вінницької області (а. с. 22).

17 ІНФОРМАЦІЯ_4 року жителями села Станилівка Погребищенського району Вінницької області, а саме ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 підписано акт про те, що ОСОБА_1 , 1955 року народження, проживав без реєстрації за адресою: с. Станилівка Погребищенського району Вінницької області, в одному житловому будинку починаючи з 1995 року до червня 1997 року разом зі своєю родиною: матір`ю - ОСОБА_4 та братом - ОСОБА_2 , вели спільне господарство. Підписи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 зроблено у присутності голови Станилівської сільської ради, їх особу встановлено та перевірено (а. с. 23).

Дослідивши подані ОСОБА_1 докази на підтвердження доводів щодо проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, апеляційний суд дійшов висновку, що заявником не доведено факт постійного проживання разом з ОСОБА_2 на день смерті останнього, та того, що вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, оскільки акт жителів села Станилівка Погребищенського району Вінницької області не може бути належним та допустимим доказом для підтвердження вказаних обставин.

Апеляційний суд вважає, що скаржником не надано доказів на підтвердження того, що він, як спадкоємець другої черги, звертався у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини або до суду із позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, а також доказів, що він відноситься до категорії осіб, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або які на час відкриття спадщини постійно проживали із спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки або рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спадкоємець ОСОБА_1 не вчинив передбачені наведеними вище нормами матеріального права дії, спрямовані на прийняття спадщини після смерті його брата - ОСОБА_2 , належних доказів про право на спадщину не надав, тому права на спадщину він не набув.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не довів факту прийняття ним спадщини після смерті його брата, тому питання про його права та обов`язки оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не вирішувалося, а відтак він позбавлений права на його оскарження, тому апеляційне провадження, яке було відкрито у цій справі ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року, підлягає закриттю.

Крім того апеляційним судом також враховується наступне.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

В доповнення цього положення Основного Закону в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту 1 ст. 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (№ 32053/13, § 46).

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-X).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03, § 42).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого й те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 352, 362, 390 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником - адвокатом Шиманським Віталієм Миколайовичем, на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року, ухвалене у вказаній цивільній справі, закрити.

Ухвала набирає законної сили із дня її постановлення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання її повного тексту.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : М. М. Якименко

Т. Б. Сало

Повний текст ухвали складено 24 грудня 2019 року.