Справа № 463/5231/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/1060/19 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

її представника - ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 ,

його представника - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 21 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гулієв Анатолій Агаджанович, про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 29.05.2015 року між нею, як дарувальником, та відповідачем ОСОБА_3 , як обдаровуваним, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гулієвим А.А., та скасувати державну реєстрацію у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності відповідача ОСОБА_3 на вказану квартиру, з тієї підстави, що цей договір укладений нею внаслідок помилки.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є особою похилого віку і під час укладення оспорюваного договору дарування неправильно сприйняла фактичні обставини правочину та його правову природу, оскільки мала на меті укласти з відповідачем договір довічного утримання, а не договір дарування. Зазначає, що відповідач не є її родичем, а лише сусідом, і оскільки він запропонував їй догляд та матеріальну допомогу, яких вона потребує в силу свого віку та стану здоров`я, вона погодилась передати йому свою квартиру, але після своєї смерті, так як спірна квартира є її єдиним житлом.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 21.02.2019 року у задоволені позову відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову в даній справі, вжитті ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 24.11.2016 року, якою було накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 29,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що сам по собі факт прочитання тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом його суті не є підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Зазначає, що вона довела наявність обставин, які вказують на помилку через неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, а саме: її похилий вік, стан здоров`я (є інвалідом другої групи), постійно хворіє, у зв`язку з чим потребує догляду та сторонньої допомоги, спірна квартира є її єдиним житлом, в якій вона продовжує проживати й після укладення договору дарування, однак, суд не дав усім цим обставинам належної правової оцінки.

Вважає, що суд безпідставно розцінив, як зловживання, систематичність у її діях щодо укладення різного роду договорів, які потім у судовому порядку визнавались нею недійсними або розривались, та дійшов помилкового висновку про її обізнаність під час укладення оспорюваного договору, оскільки вона ніколи не укладала договорів дарування.

Також зазначає, що суд не взяв до уваги того факту, що відповідач розпочав ремонт в квартирі ще до укладення оспорюваного договору дарування з метою створення для неї належних умов проживання та продовжив його вже після укладення цього договору, надавав їй матеріальну допомогу, купив меблі, зобов`язувався поховати її після смерті та встановити пам`ятник, що, на думку апелянта, свідчить про відсутність безоплатності оспорюваного договору. Стверджує, що через кілька місяців після укладення оспорюваного договору відповідач припинив надавати їй допомогу, а вона продовжує оплачувати комунальні послуги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК).

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.19 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, за вимогою вказаної вище норми статті 229 ЦК України, при вирішенні даного спору в частині визнання недійсним договору дарування, необхідно встановити, чи дійсно мала місце помилка позивача щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін цього договору.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч.2 ст.717 ЦК).

Частиною першою статті 718 ЦК України передбачено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст.719 ЦК).

За загальним правилом частини першої статті 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка (ч.4 ст.722 ЦК).

Відповідно до ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Судом встановлено, що предметом спору в даній справі є договір дарування від 29.05.2015 року, який укладено між позивачем ОСОБА_1 (дарувальником) та відповідачем ОСОБА_3 (обдаровуваним) і посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гулієвим А.А., згідно з яким позивач ОСОБА_1 безоплатно передала, а відповідач ОСОБА_3 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 (а.с.4, 81 т.1).

Цей договір дарування не містить жодних положень про обов'язки обдаровуваного по відношенню до дарувальника та/або інших осіб, а також не містить жодних умов на майбутнє та відкладальних обставин.

Після укладення договору дарування, право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 відразу, 29.05.2015 року, було зареєстровано у встановленому законом порядку шляхом внесення відповідно запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.11, 58-59 т.1).

Письмовими доказами підтверджено та визнається позивачем, що після набуття спірної квартири у власність, відповідач здійснив частковий ремонт у квартирі, завіз меблі та оплачував комунальні послуги.

Позивач ОСОБА_1 є дійсно особою похилого віку і на момент вчинення оспорюваного правочину їй виповнилось 77 років, однак, підстав для висновку про те, що вона не розуміла природи вчинюваного нею правочину, прав та обов`язків його сторін - немає, оскільки у грудні 2007 року вона вже укладала договір довічного утримання, який, в подальшому, розривала в судовому порядку (Справа №1312/2-207/12, рішення Апеляційного суду Львівської області від 30.10.2012 року про задоволення позову (а.с.65-68 т.1)), крім того, за її позовом оспорювався вчинений від її імені (на підставі довіреності) договір купівлі-продажу квартири від 18.04.2013 року (Справа №463/5127/14-ц, рішення Личаківського районного суду м.Львова від 31.03.2015 року про задоволення позову (а.с.69-70 т.1)) , відтак, маючи такий досвід укладення різного роду правочинів та судових справ у правовідносинах з іншими особами щодо розпорядження належною їй на праві власності квартирою, позивач, при укладенні чергового договору - вказаного вище договору дарування квартири, який до того ж відрізняється за своєю правовою природою від двох попередніх договорів, могла відрізнити договір довічного утримання від укладеного нею договору дарування квартири, інакше, це можна розцінювати як помилку, допущену внаслідок власного недбальства.

Крім того, при укладенні оспорюваного договору нотаріус роз`яснив позивачеві умови договору дарування та його наслідки для сторін, на підтвердження чого позивач додатково написала нотаріусу заяву від 29.05.2015 року (а.с.103 т.1), якою засвідчила, що нотаріус роз`яснив їй зміст ст.717 ЦК України й те, що договір дарування є безоплатним і що вона розуміє те, що належна їй квартира перейде у власність ОСОБА_3 і він, в свою чергу, жодних зобов`язань чи майнових обов`язків перед нею не матиме.

Доводи сторони позивача про те, що вона мала на меті укласти договір довічного утримання, так як потребувала стороннього догляду та допомоги, є безпідставними, оскільки на момент укладення з відповідачем оспорюваного договору дарування позивач перебувала на безоплатному соціальному обслуговуванні у Львівському міському територіальному центрі та отримувала соціальні послуги відповідно до договору про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) від 07.12.2012 року (а.с.126 т.1, а.с.61-65 т.2).

На переконання колегії суддів, та обставина, що після укладення договору дарування позивач залишилась проживати та бути зареєстрованою у спірній квартирі, не є безумовною підставою для визнання цього договору недійсним, оскільки позивач користується жилим приміщенням спірної квартири для проживання з дозволу нового власника квартири, так як договір дарування, як вже зазначалось вище, не містив жодних положень про обов'язки обдаровуваного по відношенню до дарувальника.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, повно та всебічно з`ясувавши усі обставини, які мають значення для справи, давши належну правову оцінку доказам, які сторони подали в обґрунтування своїх вимог та заперечень, застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, дійшовши законного та обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 серпня 2019 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.