Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 2-92/10

провадження № 61-33176св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 26 липня 2017 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Павицької Т. М., Трояновської Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У вересні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації, про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно.

Позовна заява мотивована тим, що 20 травня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір, згідно з умовами якого останній продав йому господарську будівлю, площею 35 кв.м, збудовану із щебеневих блоків та дерева, що розташована по АДРЕСА_1 .

Оскільки відповідач ухиляється від посвідчення договору купівлі-продажу у нотаріальному порядку, ОСОБА_1 просив визнати дійсним цей договір та визнати за ним право власності на вказану господарську будівлю.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій:

Заочним рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від

01 липня 2010 року позовні вимоги задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна - господарської будівлі площею 35 кв.м, яка збудована із щебеневих блоків та дерева, що розташована по АДРЕСА_1 , укладений 20 травня 2008 року між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на господарську будівлю площею 35 кв.м, яка збудована із щебеневих блоків та дерев, що розташована по АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходи із того, що сторони договору погодили всі його істотні умови і відбулося часткове виконання договору, тобто фактична передача майна.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 21 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від

01 липня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, апеляційний суд вважав, що договір купівлі-продажу господарської будівлі, укладений між позивачем та відповідачем, підлягав нотаріальному посвідченню, а такі вимоги закону сторонами договору дотримані не були, тому договір не може визнаватись укладеним і не створює прав та обов`язків для сторін. Колегія суддів вважала, що у ОСОБА_3 є право на оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки він є власником квартири АДРЕСА_2 , а спірна господарська будівля знаходиться на прибудинковій території, що розташована саме біля вказаного будинку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 21 жовтня 2015 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що при вирішенні питання про прийняття апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не встановив, чи вирішувалося питання про права та обов?язки особи, яка не брала участі у справі, оскаржуваним нею судовим рішенням.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 16 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків скарги протягом п?яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала мотивована тим, що в апеляційній скарзі ОСОБА_3 не зазначив, на підставі якого правовстановлюючого документу йому належить спірне нерухоме майно та чи відноситься це майно до допоміжних приміщень житлового будинку по АДРЕСА_1 , в якому знаходиться належна ОСОБА_3 квартира № 5

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 08 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 01 липня 2010 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Ухвала мотивована тим, що ОСОБА_3 не виконав вимоги ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху. Тому апеляційна скарга вважається неподаною та повертається заявнику.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 08 липня 2016 року скасовано, справу направлено для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що статі 292, 295, 297 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій), якими керувався апеляційний суд, залишаючи без руху та в подальшому повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_3 , містять лише положення щодо права осіб на апеляційне оскарження, вимоги щодо форми і змісту апеляційної скарги та підстави для її повернення.

Право власності особи на відповідний об`єкт нерухомості та інші обставини справи встановлюються безпосередньо в судовому засіданні під час розгляду справи, при цьому, встановивши, що апеляційна скарга подана особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) права на апеляційне оскарження, апеляційний суд не позбавлений можливості закрити апеляційне провадження не розглядаючи справу по суті.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від

01 липня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходячи за межі доводів апеляційної скарги (частина третя стаття 303 ЦПК України, в редакції, чинній н час розгляду справи судом апеляційної інстанції) виходив із того, що визнаючи дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений в простій письмовій формі, суд першої інстанції не врахував, що згідно зі статтею 657 ЦК договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

При цьому, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження того, що заочним рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від

01 липня 2010 року порушуються його права та інтереси. Докази, які надані ОСОБА_3 , не підтверджують тих обставин, які підлягають встановленню.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

11 серпня 2017 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати апеляційного суду Житомирської області від 26 липня 2017 року та закрити апеляційне провадження у цій справі.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що у ОСОБА_3 відсутнє право на апеляційне оскарження заочного рішення Корольовського районного суду Житомирської області від 01 липня 2010 року.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів цивільної справи:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Корольовськго районного суду міста Житомира.

У жовтні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходячи за межі доводів апеляційної скарги (частина третя стаття 303 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції), виходив із того, що визнаючи дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений в простій письмовій формі, суд першої інстанції не врахував, що згідно зі статтею 657 ЦК договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

При цьому, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження того, що заочним рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від

01 липня 2010 року порушуються його права та інтереси. Докази, які надані ОСОБА_3 , не підтверджують тих обставин, які підлягають встановленню.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

ОСОБА_3 є особою, яка не брала участі у справі. При частковому задоволенні його апеляційної скарги, скасовуючи заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 01 липня 2010 року та ухвалюючи у справі нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд зробив висновок про те, що ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження того, що заочним рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 01 липня 2010 року порушуються його права та інтереси. Докази, які надані ОСОБА_3 , не підтверджують тих обставин, які підлягають встановленню.

Разом із тим, у повній мірі погодитися із цим висновком апеляційного суду неможливо, з таких підстав.

Тлумачення статті 13, частини першої статті 292 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) дозволяє стверджувати, що правом апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції наділені, у тому числі й, особи, які не брали участі у справі, за умови, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Таким чином, для перегляду справи в апеляційному порядку, в першу чергу, підлягає встановленню чи порушені оскарженим судовим рішенням права чи інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу.

Проте апеляційний суд не звернув уваги на вказані вимоги процесуального законодавства, розглянувши справу в апеляційному порядку по суті за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, не з?ясувавши чи вирішував суд першої інстанції питання про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи.

На вказані порушення норм процесуального права звертав Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 18 травня 2016 року та від 17 травня 2017 року.

Системне тлумачення статті 292 та частини третьої статті 297 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання апеляційної скарги та розгляду справи судом апеляційної інстанції) при поданні апеляційної скарги особою, яка не має права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов`язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, суддя-доповідач постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Проте, під час повторного перегляду справи в апеляційному порядку, апеляційним судом вказані норми процесуального права дотримані не були.

Частиною четвертою статті 411 ЦПК України встановлено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущено тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Щодо заявленого клопотання про постановлення окремої ухвали

Одночасно у касаційній скарзі ОСОБА_1 просить постановити окрему ухвалу про дисциплінарну відповідальність суддів апеляційного суду Житомирської області: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за грубе порушення статей 12, 292, частини першої статті 303, 345, 349 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції) та Закону України «про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини першої статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення (частина десята статті 262 ЦПК України)

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Вимоги заявника про постановлення окремої ухвали щодо суддів апеляційного суду Житомирської області не підлягають задоволенню, оскільки судом касаційної інстанції не встановлено порушень, які давали б підстави для постановлення окремої ухвали у цій цивільній справі.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 400, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 26 липня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило