Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 308/4093/16-ц

провадження № 61-21837 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - ОСОБА_2 ;

відповідач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»;

представник відповідача - Шевченко Вікторія Гарріївна;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 - на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 жовтня 2016 року у складі судді Леміша О. М. та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 09 березня 2017 рокуу складі колегії суддів: Бисаги Т. Ю., Фазикош Г. В., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк»), про визнання правочинів недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 14 червня 2007 року між ним та відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ВАТ «ВіЕйБі Банк») укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав кредит в сумі 10 тис. дол. США, що еквівалентно 50 500 грн, з терміном повернення кредиту до 13 червня 2017 року, відсотковою ставкою у розмірі 13 % та щомісячною платою за обслуговування кредиту у розмірі 35,35 грн. У подальшому до кредитного договору між сторонами було укладено додаткові договори від 20 червня 2008 року, 03 грудня 2008 року та 24 червня 2009 року, відповідно до яких умови кредитного договору доповнено положеннями щодо сплати штрафних санкцій, змінено оплату за користування кредитними коштами та внесено зміни до реквізитів сторін, однак позичальника жодного разу не було повідомлено про зміну назви фінансової установи. Зазначав, що грошові кошти за кредитним договором вносив вчасно до закриття філії банку у м. Ужгороді, тобто, до лютого 2015 року. Про зміну правового статусу банку та місцезнаходження його повідомлено не було. Вважав, що вищевказані договори не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки перед укладенням кредитного договору відповідач письмово не повідомляв його про кредитні умови, договір не містить детального розпису загальної та сукупної вартості кредиту, у договорі та у графіку платежів валюту зобов`язань незаконно визначено в іноземній у валюті, не визначено умови відкриття та функціонування банківських та поточних рахунків, а також укладений договір містить ряд положень, які є несправедливими та такими, що створюють істотний дисбаланс інтересів сторін на користь банку, зокрема, умова договору щодо зміни процентної ставки. Вказував, що при підписанні кредитного договору не був попереджений про валютні ризики та підняття процентної ставки, про зміну місця виконання зобов`язання, а оплата коштів в рахунок повернення кредиту проводилася у касі банку в доларах США. Крім того, з умовами додаткових угод його належним чином ознайомлено не було, такі він підписав не вивчаючи. Враховуючи те, що курс валют постійно зростав, вважав, що умови кредитного договору вже перевиконав та сплатив банку більше коштів, ніж передбачено договором, за рахунок чого банк незаконно збагатився.

Ураховуючи викладене, доповнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір від 14 червня 2007 року, укладений між ним та ВАТ «ВіЕйБі Банк», а також додаткові договори до цього договору від 20 червня 2008 року, від 03 грудня 2008 року та від 24 червня 2009 року; стягнути з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на його користь завдані збитки у сумі 156 261,30 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено обставин, які б могли бути підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними. Суд встановив, що кредитний договір від 14 червня 2007 року в цілому не суперечить статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент його укладення) та статті 203 ЦК України. Також у зв`язку із цим не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення збитків.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 09 березня 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 жовтня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції і вказав, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач своїм підписом на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього та на всіх додаткових угодах фактично підтвердив, що банк надав йому у письмовій формі та в повному об`ємі інформацію, яка передбачена пунктом 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, у пункті 5.3. кредитного договору зазначено, що підписанням цього договору позичальник стверджує, що він у письмовій формі в повному обсязі отримав від банка інформацію, визначену статтею 11 Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, підтвердженням досягнення домовленості між сторонами є фактичне виконання позичальником умов кредитного договору та регулярне здійснення ним платежів до лютого 2015 року. Жодні умови кредитного договору позивачем до цього часу не оскаржувалися, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання правочинів недійсними та стягнення збитків.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2017 року ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_2 - подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просили оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 308/4093/16-ц із Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 виконував умови кредитного договору та своєчасно здійснював усі необхідні платежі за договором до лютого 2015 року, тобто до закриття філії банку у м. Ужгороді. Про зміну форму власності позикодавця, зміну реквізитів банку та зміну місця виконання зобов`язання він не був попереджений. Про порушення своїх прав споживача дізнався з розрахунку банка, наданого до позовної заяви ВАТ «ВіЕйБі Банк» від 13 серпня 2015 року про стягнення з нього заборгованості у іншій цивільній справі. Зазначає, що листом від 19 листопада 2008 року банк попередив його про зміну процентної ставки з 13 % до 17 % річних, разом з тим, у листі також вказувалось про те, що у разі відмови від підвищення процентної ставки, він має повернути банку існуючу заборгованість за кредитом, нараховані проценти та можливі штрафні санкції у повному обсязі. Тому за відсутності коштів для повернення заборгованості був змушений погодитися на укладення додаткових угод, волевиявлення на підписання яких не відповідало його внутрішній волі. Вважає, що кредитний договір та додаткові договори до нього не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, в оспорюваних правочинах відсутня інформація про орієнтовну сукупну вартість кредиту в процентному значенні та грошовому виразі з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо); при підписанні кредитного договору його не було попереджено про валютні ризики та підвищення процентної стави.

Доводи особи, яка подала заперечення (відзив) на касаційну скаргу

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення на касаційну скаргу від уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржувані судові рішення є мотивованими, законними й ґрунтуються на належних та допустимих доказах, судами попередніх інстанцій вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.

Доводи особи, яка подала відзив на заперечення на касаційну скаргу

У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшов відзив на заперечення ПАТ «ВіЕйБі Банк» від ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , у якому зазначено про необґрунтованість поданих банком заперечень, які не можна враховувати при перегляді справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 14 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «ВіЕйБі Банк» укладено кредитний договір, за умовами якого позивач отримав кредит в сумі 10 тис. дол. США, що еквівалентно 50 500 грн, з терміном погашення до 13 червня 2017 року, відсотковою ставкою у розмірі 15 % річних та щомісячною платою за обслуговування кредиту у розмірі 35,35 грн (а.с. 7-11).

У подальшому до вказаного кредитного договору між сторонами було укладено додатковий договір від 20 червня 2008 року, згідно якого були внесені зміни до тексту кредитного договору, яким доповнено положенням щодо сплати штрафних санкцій (а.с. 14); додатковий договір № 1 від 03 грудня 2008 року щодо змін пунктів 1.4 та 1.4.1 кредитного договору, згідно яких змінено оплату за користування кредитними коштами до 17 % річних, та щодо змін пункту 3.3.6.1 кредитного договору (а.с. 15-17); договір про внесення змін № б/н від 24 червня 2009 року щодо адреси та банківських реквізитів банку, а також щодо зміни поточних рахунків для зарахування коштів на балансовий рахунок (а.с. 18).

В пункті 2.5.2. кредитного договору зазначено, що погашення відповідної частини кредиту, сплата процентів та інших плат за його користування здійснюється відповідно до умов, зазначених в пункті 2.5.6 цього договору, шляхом договірного списання банком коштів з поточного рахунку позичальника щомісячно в дату, зазначену в Графіку, а саме 13 числа місяця (а.с. 12).

Позивач погодився з умовами кредитного договору14 червня 2007 року та додаткових договорів до нього, що підтверджується його підписом на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього та на всіх додаткових договорах.

У пункті 5.3. кредитного договору зазначено, що підписанням цього договору позичальник стверджує, що він у письмовій формі в повному обсязі отримав від банка інформацію, визначену статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

ВАТ «ВіЕйБі Банк» виконало свої зобов`язання за кредитним договором та надало ОСОБА_1 обумовлені договором кредитні кошти.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 -задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного правочину), до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Подібні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Установивши, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі йщодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки (розмір якої підлягав збільшенню у випадку порушення порядку виконання зобов`язань) та деталізованого графіку погашення боргу; кожен аркуш кредитного договору (договір містить, зокрема, умови про відсоткову ставку, про розмір щомісячної суми мінімально необхідного платежу тощо) підписаний особисто позивачем, що останнім не оспорюється, суди вірно застосували положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення спірного правочину, статей 526, 626-628 ЦК України, дійшли правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав (визначених позивачем) для визнання кредитного договору та інших правочинів недійсними. Також є вірним висновок судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення збитків.

Висновки судів відповідають правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 09 березня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта