У Х В А Л А

21 січня 2019 року

м. Київ

справа № 203/1931/16-ц

провадження № 61-21015св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради,

третя особа - П'ята Дніпропетровська державна нотаріальна контора

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року у складі судді Католікяна М. О. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Красвітної Т. П.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- визнати недійсним з дати видання та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 51/200 частин квартири АДРЕСА_1, видане державним нотаріусом П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 30 травня 2013 року, яке зареєстровано за ОСОБА_5 ;

- скасувати державну реєстрацію права власності на спадщину за заповітом від 30 травня 2013 року № 3-872 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

- скасувати державну реєстрацію свідоцтва про право власності на житло від 06 жовтня 1993 року № К-1471 ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 та внести зміни до технічної характеристики цієї квартири з 51/100 на 46/100 частин, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 06 жовтня 1993 року.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона зі своєю родиною проживає у комунальній квартирі, яка складається з двох коридорів, однієї вбиральні та чотирьох житлових кімнат, у двох з яких площею 31,9 кв. м проживає вона (позивач), а в інших двох площею 25,5 кв. м - ОСОБА_5

У жовтні 1993 року ОСОБА_5 вдруге приватизувала свою частину комунальної квартири і приватизованими також виявилися місця загального користування, тобто коридор і вбиральня.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2014 року визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане на підставі розпорядження Дніпропетровського міськвиконкому від 06 жовтня 1993 року № К-1471 на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (реєстр № 110п-95) на квартиру АДРЕСА_1 в частині розміру загальної площі 42,80 кв. м та визначено розмір приватизованої площі ОСОБА_6 та ОСОБА_5, який склав: житлової площі - 25,5 кв. м ( поз.5 - житлова кімната - 10,4 кв. м, поз 6 - житлова кімната - 15,1 кв. м) та 1/2 частина площі загального користування -13,95 кв. м (поз.1 - коридор - 5,1 кв. м; поз. 4 - коридор - 5,3 кв. м; поз. 7 - кухня - 8,4 кв. м; поз. 8 - кухня - 7,2 кв. м; поз. 9 - вбиральня - 0,9 кв. м; поз. 10 - умивальня - 1,0 кв. м), що разом складає 39,45 кв. м.

Під час приватизації своєї частини квартири їй (позивачу) стало відомо, що ОСОБА_5 було зареєстровано право власності за заповітом на 51/200 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, що визнано судом недійсним, у зв'язку з чим їй (позивачу) відмовлено у приватизації її частини квартири.

Посилаючись на те, що через незаконні дії ОСОБА_5 вона у повній мірі не може скористуватися своїм правом на приватизацію та набуття права власності на квартиру, просила позов задовольнити.

Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, видане 30 травня 2013 року П'ятою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстроване у реєстрі за № 3-872, за яким ОСОБА_5 набула у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 право власності на 51/200 частини квартири АДРЕСА_1 недійсним.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 30 травня 2013 року П'ятою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого у реєстрі за №3-872 (спадкова справа №16/95), у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Скасовано державну реєстрацію свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 жовтня 1993 року виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження №7-1471, на 51/100 частини квартири АДРЕСА_1 у частині розміру загальної приватизованої площі - 42,8 кв. м, залишивши реєстрацію права власності ОСОБА_5 на житлову площу 25,5 кв. м (житлові кімнати площею 10,4 кв. м, 15,1 кв. м відповідно) та Ѕ частини площі загального користування - 13,95 кв. м.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що оскільки свідоцтво про право власності на житло від 06 жовтня 1993 року за рішенням суду є недійсним (частково), то й свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на його підставі 30 травня 2013 року, також має бути визнане недійсним з відповідним скасуванням реєстрації права власності, набутого на підставі такого свідоцтва.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У лютому 2017 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про відмову в позові.

Скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження єнеправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про проведення підготовчих дій та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, колегія суддів встановила відсутність підстав, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України. Тому колегія суддів, з урахуванням категорії та складності справи, призначає справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п'яти суддів.

Керуючись статтею 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, третя особа - П'ята дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності, скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності, внесення змін до технічної характеристики квартири призначити до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п'яти суддів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О.Антоненко

В. І.Крат