Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 760/8977/14-ц

провадження № 61-17879св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа - Державна реєстраційна служба України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 15 січня 2015 року у складі судді Лозинської М. І. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепи О. В., Іванченко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа - Державна реєстраційна служба України, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та відповідачем 26 червня 2008 року № 0, в розмірі 200 000,00 дол. США, звернути стягнення на квартиру загальною площею 91,00 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом передачі Іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» та визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № 0 від 26 червня 2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 200 000,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,5 % річних. Відповідно до п. 2.1 даного договору з метою забезпечення виконання зобов'язання позичальника банком приймається застава нерухомості (будівлі/споруди/приміщення), а саме: квартири, що складається з 3 кімнат, загальною площею 90 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та є власністю ОСОБА_1

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. До позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

Через неналежне виконання умов договору про надання споживчого кредиту у позичальника утворилась заборгованість у розмірі 337 903,96 дол. США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 2 986 398,20 грн, яка складається з: 192 318,58 дол. США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 1 699 711,61 грн. - заборгованість за кредитом; 145 585,38 дол. США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 1 286 683,59 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 15 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами, а тому дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 15 січня 2015 року змінено в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування, апеляційний суд враховуючи правову позицію Верховного Суду України, виходив з того, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити, оскільки застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

У березні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати вищезазначені судові рішення, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за рішенням суду права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем суперечить Закону України «Про іпотеку», а також висновкам Верховного Суду України, які викладені у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-504цс16,від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Судами установлено, що відповідно до укладеного договору № 0 від 26 червня 2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 200 000,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,5 % річних.

Відповідно до п. 2.1 даного договору з метою забезпечення виконання зобов'язання Позичальника банком приймається застава нерухомості (будівлі/споруди/ приміщення), а саме: квартири, що складається з 3 кімнат, загальною площею 90 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та є власністю ОСОБА_1

На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «Укрсиббанк» змінило назву на ПАТ «Укрсиббанк».

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

На підставі вказаного договору до позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

Аналіз частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі, на підставі договору купівлі-продажу.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового звернення стягнення, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Тлумачення статей 328, 392 ЦК України, статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що суд не наділений повноваженням звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Аналогічний висновок зроблений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином апеляційний суд зробив обґрунтований висновок, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність іпотекодержателя є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції, яке змінено рішенням апеляційного суду без змін.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 15 січня 2015 року в незміненій його частині, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 15 січня 2015 року в незміненій його частині, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун В. І. Крат
В. П. Курило