ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 року

м. Харків

Справа № 641/3677/19

Провадження № 22-ц/818/5597/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Бурлака І.В.,

Учасники справи :

позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін»»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» в особі представника Петришиної Анни Миколаївни на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року, постановлене суддею Фанда О.А.,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року позивач через свого представника звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 26.03.2016 року №25870 у розмірі 66790,40 грн. та судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог було зазначено, що між позивачем та відповідачем 26.03.2016 року було укладено договір позики №25870 в електронній формі, відповідно до п.1.1 якого позикодавець надав позичальникові грошові кошти в сумі 1600,00 грн. на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування кредитом. Пунктами 1.3, 1.4 договору було встановлено, що позика надається строком на 30 днів, а дата перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником, є датою укладення договору. Позивачем умови договору виконано шляхом перерахування на картковий рахунок відповідача коштів в розмірі 1600,00 грн., що підтверджується повідомленням від 03 квітня 2019 року ТОВ «Платежі Онлайн», системи прийому платежів «Platon», яке надавало позивачу технічну можливість для проведення операцій на підставі договору доручення ФБ211/11 від 18.11.2015 року.

Згідно з п.1.5 вищевказаного договору позики нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов:

-1,8 процента від суми позики, але не менше ніж 40,00 грн. за перший день користування позикою;

-1,8 процента від суми позики щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2 цього договору;

-3,8 процента від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1.2 цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов договору.

Підставами для доведення своїх позовних вимог позивач вказав норми Закону України «Про електронну комерцію», укладений з позивачем договір позики та «Правила надання грошових коштів у вигляді позики товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін», затверджені наказом директора вказаного товариства №2-1 від 27 жовтня 2015 року (далі Правила).

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.09.2019 року, повний текст якого був складений 30.09.2019 року, позовні вимоги позивача були залишені без задоволення.

В обгрунтування свого рішення судом було зазначено, що позивач при зверненні до суду не виконав вимоги щодо надання суду належних та допустимих доказів укладення з відповідачем електронного договору, а саме не було зафіксовано чітку послідовність (хронологію) всіх дій фінансової установи та споживача щодо укладання електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі, яку фінансова установа використовує для укладення електронних договорів, що відповідає вимогам повідомлення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 13 лютого 2019 року.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ТОВ «Веллфін» в особі свого представника адвоката Петришини Анни Миколаївни, звернулося з апеляційною скаргою, в якій просило рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким заявлені позивачем позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Підставами для апеляційного оскарження було зазначено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, представник позивача зазначив, що договір між позивачем та відповідачем відповідає вимогам цивільного законодавства до правочинів, укладених у сфері електронної комерції; позивач здійснив всі дії, необхідні для надання позики відповідачу, зокрема сплативши суму позики на картковий рахунок відповідача; умови договору між сторонами були чітко визначені стронами на час підписання договору та відповідачем не оспорювалися; ідентифікація відповідача відбулася на підставі одноразового ідентифікатора, наданого позивачем; а акцепт відповідача на укладання договору відповідав його дійсній волі та поданій нею заявці на отримання кредиту.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З матеріалів справи встановлено, що 26.03.2016 року між позивачем ТОВ «Веллфін» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір позики №25870 від 26 березня 2016 року в електронній формі (а.с.32-40) шляхом заповнення відповідачем заявки на сайті позивача (а.с.25-31) із акцептом на оферту позивача щодо укладання договору на умовах, викладених позивачем у Правилах, адресованих необмеженому колу осіб (а.с.12-24).

З роздруківки заявки з офіційного веб-сайту ТОВ «Веллфін», яка містить всі ідентифікуючі дані щодо позичальника, а також фото останньої видно, що 26 березня 2016 року ОСОБА_2 у встановленому п. п. 4.1, 4.2 Правил порядку оформила заявку для отримання позики шляхом заповнення всіх полів Заявки, які відмічені як обов`язкові для заповнення (а.с.25-31).

Підтвердженням перерахування коштів саме відповідачу є повідомлення від 03.04.2019 року з боку товариства з обмеженою відповідальністю «Платежі онлайн», яка є оператором системи прийому платежів «Platon» про перерахування на картку відповідача 1600,00 грн. 26.03.2016 року о 20 годині 39 хвилин (а.с.42) та укладений між позивачем та ТОВ «Платежі онлайн» 18.11.2015 року договір доручення №ФБ211/11 про надання послуг на здійснення платежів з боку необмеженого кола осіб на користь позивача по справі (а.с.43-47).

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею ( стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію).

Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 ст. 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч. ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частини 1, 3 ст. 509 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В довідці щодо розрахунку заборгованості (а.с.41), заборгованість позивачем визначена наступним чином: 1600,00 грн. заборгованість за основною сумою позики, 31334,40 грн. заборгованість за відсотками згідно договору та 33856,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками, окремо визначено загальна кількість днів простроченої позики 1058 днів, деталізованого по періодам розрахунку ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції надано не було.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з посиланням на Повідомлення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 13.02.2019 року, вважав, що належним доказом підтвердження укладення фінансовою установою зі споживачем електронного договору може бути посвідчена керівником фінансової установи роздруківка інформації з електронного файлу, що визначає послідовні дії учасників електронної комерції (фінансової установи та споживача) в ІТС, якою зафіксовано чітку послідовність (хронологію) всіх дій фінансової установи та споживача щодо укладення електронного договору в інформаційно-комунікаційній системі, яку фінансова установа використовує для укладення електронних договорів.

Колегія суддів вважає помилковим такий висновок суду, оскільки зазначене Повідомлення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 13.02.2019 року визначає, що є належним доказом підтвердження укладення договору саме для Національної комісії фінансових послуг. Суд же оцінює докази у їх сукупності у відповідності до вимог ЦПК України.

Так, відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Статтею ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів вважає, що матеріали справи містять достотньо доказів, з яких вбачається, що 26.03.2016 року між ТОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 був укладений договір позики № 25870 в електронній формі, умови якого позивачем були виконані. Відповідач ОСОБА_1 у передбачений законом 30-денний строк, тобто до 26.04.2016 року заборгованість не повернула.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суми позики 1600 грн. підлягають задоволенню.

Позовні вимоги в частині стягнення відсотків за договором позики підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, та яка повинна бути застосована в даній справі щодо спростування нарахованих позивачем відсотків (як за загальними, так і за простроченими).

За таких обставин стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін» підлягає заборгованість за відсотками лише в межах строк дії договору, тобто за 30 днів в сумі 864 грн. (1600:100х1,8х30).

З вимогами про стягнення грошових коштів на підставі ст. 625 ЦК України позивач не звертався.

Оскільки позов та апеляційна скарга задоволені частково, заявлені у суді першої інстанції вимоги дорівнюють 66790,40 грн., а суд апеляційної інстанції задовольняє вимоги позову у сумі 2462 грн., тобто у розмірі 3,6% від заявлених позовних вимог, то відповідно до підпунктів б) та в) пункту 4 ч.1 ст.382 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно задоволеній частині позовних вимог у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 3,6% від сплачених 1921,00 грн. при зверненні до суду першої інстанції, що складає 69,16 грн., так і судових витрат, понесених при зверненні до суду апеляційної інстанції, що складає 103,73 грн., а загалом 172,89 грн.

На підставі ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу та скасовує рішення суду першої інстанції з частковим задоволенням заявлених позивачем позовних вимог, через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 82, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» - задовольнити частково.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року - скасувати.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» 1600,00 грн. (одна тисяча шістсот грн. 00 коп.) боргу за договором позики від 26.03.2016 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» заборгованість за відсотками за договором позики від 26.03.2016 року 864 грн. (вісімсот шістдесят чотири грн. 00 коп.)

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» судові витрати, пов`язані з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанції у розмірі 172,89 грн. (сто сімдесят дві грн. 89 коп.).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна