Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10.12.2019 Справа №607/13955/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі : головуючого Грицака Р.Р. за участю секретаря Білецької Ю.Ю. позивача ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2 представника відповідача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третьої особи ОСОБА_5 про втрату права на житло, - ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 , третьої особи ОСОБА_5 в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він та ОСОБА_5 є співвласниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В даному житловому будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_4 , який володіє ключами від будинку, жодних перешкод у користуванні вказаним житловим приміщенням відповідачу не здійснюється, однак з 3 грудня 2016 року по даний час відповідач не проживає у вказаному будинку, витрати пов`язані із утриманням вказаного будинку не несе та добровільно знятися з реєстраційного обліку відмовляється, а тому просить визнати його таким що втратив право на житло.
Ухвалою від 12 червня 2019 року прийнято до розгляду зазначену позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження у справі.
Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 подала суду відзив на позов в якому в задоволенні позову просить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Також вказує на те, що відповідач ОСОБА_4 з 2015 року по 25.09.2018 року перебував на військовій службі та брав безпосередню участь в АТО, а відтак був відсутній за місцем реєстрації з поважних причин. Крім того вказує на те, що відповідач ОСОБА_4 як учасник бойових дій має пільги по оплаті житлово-комунальних, а відтак бере участь в утриманні житла по місцю реєстрації.
Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 16.09.2019 року подала суду відповідь на відзив в якому вважає безпідставними посилання представника відповідача на службу в АТО, як поважність причин не проживання відповідача за місцем реєстрації, оскільки ОСОБА_4 звільнений зі служби 25.09.2018 року та з вказаної дати у спірному помешканні не проживає. Крім того вказує на те, що пільги по оплаті житлово-комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1 відсутні, про що свідчать квитанції про оплату комунальних послуг.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав та просить його задовольнити з підстав і мотивів наведених у позовній заяві. Крім того суду пояснив, що його син ОСОБА_4 в будинку по АДРЕСА_1 не проживає більше року, однак має ключі та деколи приходить поїсти.
Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав та вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог, оскільки відповідач не проживає у спірному приміщенні більше року, без поважних причин та відмовляється добровільно знятися з реєстраційного обліку.
Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позову не визнав та суду пояснив, що з вересня 2018 року він за адресою АДРЕСА_1 не проживає оскільки усі житлові кімнати зайняті власниками, зокрема його батьками, а відтак проживати йому там неможливо, однак у будинку є його речі та він періодично приходить поїсти. Також зазначив, що він має ключі лише від літньої кухні де знаходяться його особисті речі. На даний час він проживає в квартирі АДРЕСА_2 , що належить його батькам, однак вони відмовляються його там зареєструвати, а тому він з метою збереження місця проживання за адресою АДРЕСА_1 відмовляється знятися з реєстрації за вказаною адресою, оскільки іншого житла у нього не має.
Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 в судовому засіданні просить в задоволенні позову відмовити, оскільки вважає, що викладені у позовній заяві обставини про те що відповідач не проживає у спірному житлі без поважних причин з 2016 року не відповідають дійсності, оскільки відповідач ОСОБА_4 з 2015 року по 25.09.2018 року приймав безпосередню участь в АТО, що є поважною причиною відсутності за місцем реєстрації. Крім того вказує на те, що відповідач ОСОБА_4 як учасник АТО користується пільгами з оплати житлово-комунальних послуг, та таким чином бере участь в утриманні житла за місцем реєстрації. Наявний в матеріалах справи Акт опитування сусідів від 31.05.2019 року вважає неналежним доказом відсутності відповідача по місцю реєстрації без поважних причин більше року часу.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що її син відповідач ОСОБА_4 мешкає в належній їй та позивачу ОСОБА_1 квартирі АДРЕСА_2 , яку вони заповіли відповідачу. В житловому будинку по АДРЕСА_1 відповідач не проживає, а лише іноді приходить до них, як батьків в гості. Перешкод у проживанні в будинку відповідачу ніхто не чинить, однак місця для проживання немає, тому і ключів від будинку ОСОБА_4 не має. Однак відповідач має ключі від літної кухні, яка знаходиться окремо від будинку та ОСОБА_4 приходить туди раз в два три дні, оскільки має там свої речі.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона проживає в смт. Велика Березовиця та є сусідкою позивача ОСОБА_1 та зі слів останнього знає, що його син ОСОБА_4 з ними не проживає, оскільки йому купили квартиру.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він проживає в смт. Велика Березовиця поряд із будинком позивача ОСОБА_1 , а тому йому відомо що відповідач ОСОБА_4 разом з батьками не проживає.
Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав:
ОСОБА_1 є власником 41/50 частки житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15.07.2009 року.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.03.2019 року, ОСОБА_5 є власником 9/50 частин житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно запису в домовій книзі будинковолодіння по АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за вказаною адресою з 06.09.1991 року. Крім того у вказаному будинку зареєстровані ОСОБА_1 , 1942 р.н., ОСОБА_6 , 1945 р.н., ОСОБА_5 , 1975 р.н., ОСОБА_9 2003 р.н.
31.05.2019 року комісією Великоберезовицької селищної ради складено Акт опитування сусідів, згідно якого під час перевірки було встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , однак за вказаною адресою не проживає.
Згідно заповіту посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Савка В.І. 29.06.2010 року, ОСОБА_6 заповіла ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3 .
В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_4 в період з 11.02.2015 року по 25.09.2018 року проходив військову службу у ЗС України та приймав участь в АТО, що підтверджується витягами з послужної карти та військовим квитком серії НОМЕР_1 виданих ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_4 06.11.2019 року вибув у віськову частину НОМЕР_2 в м.Мукачево Закарпатської області, про, що свідчить припис військового комісара Тернопільського об`єднаного міського військового комісаріату.
Згідно довідки виданої 23.09.2019 року Управлінням соціального захисту населення Тернопільської РДА, ОСОБА_4 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , користується пільгами з оплати житлово комунальних послуг з 29.08.2017 року по даний час.
Відповідно до вимог ч.1 ст.317, ч.1 ст.319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У відповідності до вимог ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Речове право є одним з істотних обмежень права власності. Його сутність полягає у тому, що суб`єкт даного права має змогу користуватися чужою річчю.
Слід зазначити, що в ЦК України вказана категорія прав виділена в окремий розділ ІІ, що має назву «Речові права на чуже майно». Крім інших, ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно визнає право користування (сервітут).
Те, що це право користування є речовим та представлене одним з його видів особистим сервітутом, підтверджується наступним: право користування, що виникло у членів сім`ї, існує довічно, тобто до смерті особи, на користь якої встановлено сервітут (зобов`язальні правовідносини виникають на певний строк або діють безстроково).
Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішення за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Згідно роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Таким чином, суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені житловим законодавством строки. Та під час вирішення питання про втрату відповідачами права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін їх відсутності та поважність причин такої відсутності. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами, що відповідач ОСОБА_4 набув права користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 , на законних підставах, як член власника житла позивача ОСОБА_1 . Звертаючись до суду та порушуючи питання про визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням з підстав передбачених ст.405 ЦК України, позивач посилався на не проживання відповідача в житловому приміщення більше одного року з власної волі, без поважних причин однак суду не надано належних доказів на підтвердження відсутності відповідача понад один рік саме без поважних причин. В матеріалах справи наявний Акт від 31.05.2019 року, яким встановлено факт не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні, проте на думку суду, зазначений акт не є належним доказом у справі, оскільки не містить інформації щодо причин та строку не проживання відповідача в спірному приміщенні. Сам факт не проживання відповідача у житловому будинку, не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_4 з 2015 року по 25.09.2018 року перебував на військовій службі, а відтак поданий позивачем як доказ Акт опитування свідків від 31.05.2019 року не є належним доказом непроживання відповідача в спірному приміщенні без поважних причин більше року часу станом на момент подання позову до суду. Згідно пояснень відповідача за адресою по АДРЕСА_1 не проживає у зв`язку із відсутністю вільної житлової кімнати, однак іншого житлового помешкання він не має. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач ОСОБА_4 за адресою по АДРЕСА_1 не проживає, ключів від вказаного житлового будинку не має, його речі знаходяться в літній кухні приналежної до вказаного будинковолодіння, він періодично приходить до будинку, однак зайти може лише до господарської будівлі, що на думку суду є підставою вважати про чинення перешкод відповідачу у користуванні житловим приміщенням. Суд критично оцінює твердження позивача проте, що відповідач забезпечений житлом, зокрема квартирою АДРЕСА_3 , оскільки вказане житлове приміщення належить матері відповідача ОСОБА_6 та наявність складеного заповіту на користь ОСОБА_4 не свідчить про наявність законних підстав проживати у вказаній квартирі на даний час.
Також суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 оскільки останнім невідомо про причини не проживання відповідача ОСОБА_4 АДРЕСА_1 . В свою чергу покази свідка ОСОБА_6 свідчать про те, що відповідач ОСОБА_4 не проживає у спірному приміщенні з поважних причин, зокрема у зв`язку з відсутністю вільної житлової кімнати у житловому будинку.
Будь-яких інших доказів щодо не проживання відповідача в спірному будинку без поважних причин, суду не надано.
Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що відсутність відповідача ОСОБА_4 у спірному будинку викликана поважними причинами, пов`язаними з перебування відповідача на військовій службі та неможливість проживання відповідача в спірному будинку у зв`язку з відсутністю вільної житлової кімнати, однак ОСОБА_4 періодично відвідує батьків та перебуває у літній кухні приналежній до спірного житлового будинку, де також знаходяться речі відповідача, зважаючи на те, що відповідач не має іншого житлового приміщення, суд приходить до висновку, що неповажності причин не проживання відповідача в спірній квартирі позивачем не доведено, тому вважати його таким, що втратив зв`язок зі спірним житловим будинком, не можна та у зв`язку з чим, у задоволенні позову про визнання відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 слід відмовити.
Керуючись ст. ст.3, 4, 10, 12, 13, 76-82, 258-259, 263-265, 272, 273, 354 ЦПК України, суд -
УХВАЛИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третьої особи ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 20 грудня 2019 року.

Головуючий суддяР. М. Грицак