Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/196/19
РІШЕННЯ

Іменем України

06 листопада 2019 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кисіль О.А.

при секретарі Твердохліб Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготин Київської області справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного Банку "ПриватБанк" в особі Яготинського відділення філії "Київське головне регіональне управління Акціонерного товариства Комерційного Банку "ПриватБанк" про захист прав споживачів в частині зобов`язання банку закрити банківський рахунок,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства Комерційного Банку "ПриватБанк" в особі Яготинського відділення філії "Київське головне регіональне управління Акціонерного товариства Комерційного Банку "ПриватБанк" про захист прав споживачів в частині зобов`язання банку закрити банківський рахунок, в якому зазначено, що 15.07.2005 року між сторонами по справі укладеного договір, згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 10 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ОСОБА_1 надав свою згоду на те, що підписана ним заява та умови надання банківських послуг, правила користування платіжною карткою складають Договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. 25.12.2007 року о 14 годині 15 хвилин в м. Яготин з автомобіля ОСОБА_1 невідомою особою викрадена неактивована кредитна картка. Відповідач своєчасно повідомив банк про крадіжку картки, але вона була заблокована банком не відразу. Кошти з картки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 25.12.2007 року були зняті через банкомат САК 33592, який розташований в смт. Баришівка Київської області. Зняття коштів стало можливим, так як особа, яка отримала кошти знала ПІН код карти. 04 січня 2008 року по даному факту крадіжки порушена кримінальна справа. 28 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" з заявою про закриття карткового рахунку № НОМЕР_1 та видачу довідки про закриття рахунку, мотивуючи тим, що згідно судового рішення Яготинського районного суду у справі № 382/2595/13-ц від 03 лютого 2014 року у позові банку відмовлено повністю, а згідно ухвали Апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2014 року у справі № 22-ц/780/2289/14 р. рішення першої інстанції залишено без змін. Ухвала апеляційної інстанції набрала законної сили 14 квітня 2014 року.

За приписами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Пройшло майже п`ять років з дня набрання законної сили судовим рішенням, проте відповідач ігноруючи вищенаведені судові рішення, відмовляється закрити банківський рахунок, надіславши відповідь про відмову у закритті рахунку (відповідь банку від 03 січня 2019 року). Також, позивач звертався до відповідача в усній формі з питання вияснення причин відмови в закритті рахунку, однак працівником банку в усній формі позивачу повідомлено, що неможливо закрити рахунок, так як числиться заборгованість в сумі майже 25 000,00 грн.. Так, відмовляючи у закритті рахунку, відповідач у своїй відповіді зазначає, що вищенаведене судове рішення першої інстанції не припиняє зобов`язання за договором, однак за яким договором (дата і номер) не зазначає, і не вказуючи у відповіді щодо крадіжки неактивованої кредитної картки невідомою особою 25 грудня 2007 року, пропонуючи позивачу звернутися в банк і погасити кредитну заборгованість, і повернути картку, яка вибула з користування позивача поза його волею. Також, відповідач у відповіді безпідставно посилається на вимоги ст. ст. 598 - 609, 1054 ЦК України. При цьому, відповідач не враховує вимоги ч. 4 ст. 267 ЦК України (Наслідки спливу позовної давності) в силу якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Щодо спливу позовної давності, то судом першої інстанції в судовому рішенні зазначено, що «...кредитна картка вибула з володіння відповідача 25 грудня 2007 року в результаті її викрадення, строк дії картки закінчився в грудні 2008 року, та нової картки банком невидано, то строк дії угоди закінчився 01 січня 2009 року, а позов позивачем поданий 01 листопада 2013 року. Таким чином, закінчився трирічний строк позовної давності щодо стягнення основного боргу, заборгованості по процентах за користування кредитом та річний строк позовної давності щодо стягнення штрафу, передбачений ст. ст. 257, 258 ЦК України.».

Конституція України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Ці положення також відображені у ст. 18 ЦПК України, згідно вимог судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об`єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України. Проте, відповідачем порушено вимоги Конституції України та ст. 18 ЦПК України. Щодо укладення договору між сторонами і видачі кредитної картки, то як встановлено судовим рішенням Яготинського районного суду у справі № 382/2595/13-ц, що 15 липня 2005 року в Яготинському відділенні філії "Київське головне регіональне управління" ПАТ КБ "ПриватБанк" (м. Яготин вул. Незалежності, 86) між сторонами було укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого ПАТ КБ "ПриватБанк" надало відповідачу кредит у розмірі 10 000 грн. на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення до 31 грудня 2008 року, що відповідає строку дії картки. Проте, після закінчення строку дії договору 31 грудня 2008 року позивач не продовжував строку дії договору і не отримував від відповідача грошових коштів, і нової платіжної картки. Оскільки, строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки, то кредитний договір закінчився 31 грудня 2008 року, а також судовим рішенням у справі № 382/2595/13-ц відмовлено в позові за спливом позовної давності, то на дату подачі даної заяви до суду відсутні договірні відносини і зобов`язання позивача перед відповідачем. Строк дії угоди закінчився 01 січня 2009 року, а позов позивачем поданий 1 листопада 2013 року.

Таким чином, закінчився трирічний строк позовної давності щодо стягнення основного боргу, заборгованості по процентах за користування кредитом та річний строк позовної давності щодо стягнення штрафу, передбачений ст. ст. 257, 258 ЦК України. Конституція України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Ці положення також відображені у ст. 18 ЦПК України, згідно вимог судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об`єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України.

Проте, відповідачем порушено вимоги Конституції України та ст. 18 ЦПК України. Щодо укладення договору між сторонами і видачі кредитної картки, то як встановлено судовим рішенням Яготинського районного суду у справі № 382/2595/13-ц, що 15 липня 2005 року в Яготинському відділенні філії "Київське головне регіональне управління" ПАТ КБ "ПриватБанк" (м. Яготин вул. Незалежності, 86) між сторонами було укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого ПАТ КБ "ПриватБанк" надало відповідачу кредит у розмірі 10 000 грн. на платіжну картку зі сплатою 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення до 31 грудня 2008року, що відповідає строку дії картки. Проте, після закінчення строку дії договору 31 грудня 2008 р. позивач не продовжував строку дії договору і не отримував від відповідача грошових коштів, і нової платіжної картки. Оскільки, строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки, то вищенаведений якщо кредитний договір закінчився 31 грудня 2008 р., а також судовим рішенням у справі №382/2595/13-ц. відмовлено в позові за спливом позовної давності, то на дату подачі даної заяви до суду відсутні договірні відносини і зобов`язання позивача перед відповідачем. Враховуючи вищевикладене, позивач просив зобов`язати Акціонерне товариство Комерційного Банку "ПриватБанк" закрити банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на імя ОСОБА_1 .

До початку судового засідання позивач збільшив позовні вимоги щодо видачі йому відповідачем довідки про відсутність заборгованості за кредитним договором від 15 липня 2005 року.

До початку судового засідання представник позивача подав до суду заяву в котрій просив не розглядати його заяву про збільшення позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зазначивши, що на вимогу банку позивач не має можливості повернути картки, так як її в нього не має, в зв`язку з крадіжкою, заперечує що є наявна заборгованість за кредитним договором. При цьому, кредитний договір позивачем не оскаржувався.

Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, з підстав зазначених у відзиві, а також враховуючи, що зобов`язання ОСОБА_1 , передбачені умовами кредитного договору не виконані належним чином, оскільки заборгованість, яка виникла у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором не погашена, а наявність рішення суду в даному випадку не є підставою для задоволення позовних вимог позивача. При цьому, кредитний договір позивачем не оспорювався і не визнавався недійсним, та на даний час вказаний кредитний договір є чинним.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ульянов проти України)).

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції).

Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 15.07.2005 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "Приватбанк" був укладений договір про надання банківських послуг. На підставі заяви ОСОБА_1 банк видав йому кредитну картку № НОМЕР_1 та відкрив картковий рахунок з кредитним лімітом в 10 000 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості (а.с.21-22, 56-57, 72-73). Строк дії картки та дії кредитного ліміту становив до грудня 2008 року. З роздруківки по рахунку (а.с.52-55, 68-71) вбачається, що по даній картці витрати складають: -29214, 97.

25.12.2007 року, в зв`язку з викраденням у відповідача кредитної картки, картка була заблокована банком о 18:44:44. 04 січня 2008 року Яготинським РВГУ МВС України в Київській області порушена кримінальна справа по факту крадіжки майна, належного ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 03.02.2014 року по справі № 382/2595/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14.04.2014 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилено. (а.с. 4-9, 21-22, 56-57).

28 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" з заявою про закриття карткового рахунку № НОМЕР_1 та видачу довідки про закриття рахунку, мотивуючи тим, що згідно судового рішення Яготинського районного суду у справі № 382/2595/13-ц від 03 лютого 2014 року у позові банку відмовлено повністю, а згідно ухвали Апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2014 року рішення першої інстанції залишено без змін, ухвала апеляційної інстанції набрала законної сили 14 квітня 2014 року (а.с. 10).

Листом-відповіддю від 03.01.2019 року № 20.1.0.0.0/7-181228/875 Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 про те, що зобов`язання за договором від 15.07.2005 року не припинилися та він має заборгованість перед банком, яку потрібно погасити і йому потрібно особисто звернутися до банку де письмово підтвердити намір закрити картрахунок та повернути картку в банк (а.с. 11).

Пунктом 21 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз`яснено, що Договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов`язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що права сторін виникають на підставі договорів та інших правочинів.

Згідно з ст. ст. 3, 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Згідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`зання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 509, ст. 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч. ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України).

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), переданням відступного (ст. 600 ЦК України), зарахуванням (ст. 601 ЦК України), за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК України), прощенням боргу (ст. 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК України), неможливістю виконання (ст. 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (ст. ст. 608, 609 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються ст. 267 ЦК України.

Однак за змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (ч. 3 ст. 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (ч. 1 ст. 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (ч. 2 ст. 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 15.05.2017 р. по справі № 643/4395/16-ц.

Отже, враховуючи вище викладене, а також те, що банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і відповідачем було укладено договір, який ніким не оспорений, та є чинним, згідно умов зазначених у заяві на відкриття карткового рахунку не міститься умов згідно яких закривається картковий рахунок, крім цього нормами ЦК України регулюються підстави припинення зобов`язання, та відсутні норми, які б регулювали саме закриття банківського рахунку. Так, позивачем в позовних вимогах не вказується про порушення відповідачем загальних Умов та правил надання банківських послуг чи то додатку до даних Умов та правил надання банківських послуг, який регуює порядок закриття банківського рахунку. Крім цього, в матеріалах справи відстуні докази закриття кримінальної справи по факту крадіжки даної картки, чи то наявності вироку суду по вказаній кримінальній справі.

З огляду на викладене, позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Керуючись ст. ст. 4,10, 12, 81, 258-259, 263, 265, 268, 354, 141 ЦПК України, ст. ст. 3, 6, 256, 266, 267, 509, 525, 526, 530, 598, 599, 600, 601, 604, 605, 606, 607 - 609, 640, 599, 526, 598 ЦК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного Банку "ПриватБанк" в особі Яготинського відділення філії "Київське головне регіональне управління Акціонерного товариства Комерційного Банку "ПриватБанк" про захист прав споживачів в частині зобов`язання банку закрити банківський рахунок, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі через Яготинський районний суд апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, після проголошення повного рішення 20 грудня 2019 року, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кисіль О.А.