ПОСТАНОВА

Іменем України

24 грудня 2019 року м. Кропивницький

справа № 384/302/19

провадження № 22-ц/4809/1703/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Голованя А. М., Кіселика С. А.,

секретар судового засідання Кравченко Я. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 17 вересня 2019 року у складі головуючого - судді Галицького В. В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

03.05.2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та відшкодування вартості частки у спільному майні подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебував у шлюбі з відповідачем. За рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 14 червня 2017 року, шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування у шлюбі, сторони здійснили придбання майна, а саме: будинок, диван - ліжко, холодильник, електродугову піч, кухонний стіл з табуретками, комп`ютер, комп`ютерний стіл, крісло, пральну машину, електром`ясорубку, також у господарстві, на час розлучення було 2 бичка. Загальна вартість переліченого майна, за виключенням будинку, становила - 28140 грн. Вартість будинку, на час придбання, становила 35000 грн. На час розірвання шлюбу з відповідачкою не було спору про місце проживання дитини, та про поділ майна, так як між сторонами існувала домовленість щодо його поділу, за якою позивачу залишався будинок та виплата боргових зобов`язань, які виникли через придбання будинку, а відповідачці, крім іншого, вище перелічене майно, загальною вартістю - 28140 грн. (вартість на день придбання), яке позивач передав відповідачці під розписку у присутності свідків. Незважаючи на домовленість про поділ спільного майна, згодом, відповідачкою було подано позов до суду про поділ спільного майна подружжя, а саме - будинку, який згідно рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 18.03.2019 року по справі №384/77/19 було задоволено повністю, в порядку поділу спільного майна подружжя за позивачем та відповідачкою визнано право власності по 1/2 частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, кожному. Тому позивач вважає, що оскільки між ними, за рішенням суду, здійснено розподіл частини спільного майна, інша частина майна, яке було придбано за час шлюбу та передане ним відповідачці, також має бути розділена навпіл, але так, як передане відповідачці вище перелічене майно складається з неподільних речей, а деяка його частина реалізована відповідачкою, вважає доцільним залишити право власності на вищезазначене майно, крім будинку, за відповідачкою компенсувавши позивачу 1/2 частину його вартості, а саме - 14070 грн. Відповідач у добровільному порядку відмовляється компенсувати 1/2 частину вартості переданого їй майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності.

Позивач просить здійснити поділ майна що є об`єктом права спільної сумісної власності, а саме: диван - кровать, холодильник, електродуховка, кухонний стіл з табуретками, комп`ютер, комп`ютерний стіл, крісло, пральну машину, електром`ясорубку, 2 бичка, між позивачем та відповідачем, по 1/2 його частині кожному. Визнати право власності в цілому, на майно: диван - кровать, холодильник, електродуховку, кухонний стіл з табуретками, комп`ютер, комп`ютерний стіл, крісло, пральну машину, електром`ясорубку, 2 бичка за відповідачем. Стягнути з відповідача на користь позивача - 14070 грн. грошової компенсації вартості частки у спільному майні та стягнути судові витрати.

Рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 17 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що присудження грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за згодою відповідача, зобов`язання виплатити компенсацію може становити для відповідача надмірний тягар, матеріали справи не містять доказів того, що неможливо розподілити спільне майно подружжя.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Позивач подав у апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначив, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Звертає увагу, що спірне майно він передав відповідачу під розписку у присутності свідків, тому має право на компенсацію половини його вартості.

Також вважає, що відповідач погодилась з ціною спільних речей, оскільки визнала факт їх отримання згідно розписки (а.с.11), у якій зазначено перелік отриманих нею речей та їх ціну, доказів протилежного не надала.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відповідач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила справу розглядати без її участі, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вважає рішення суду законним й обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги безпідставними.

Вказує, що позивачем не надані докази про кількість та вартість майна, за яке вона повинна сплатити грошову компенсацію, додані позивачем докази є неналежними, оскільки письмова розписка, що є у матеріалах справи не містить ЇЇ підпису, а квитанції та чеки не є документами, що підтверджують оплату за ці товари, про що надано відповідь Державної фіскальної служби України.

Звертає увагу, що сторони у справі ще до моменту подання позовної заяви вже поділили спільне майно подружжя.

Сторони до апеляційного суду не з`явились, подали заяви про розгляд справи без їхньої участі.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

04 серпня 2009 року між сторонами було зареєстровано шлюб (а.с.6).

Рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 14.06.2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.7).

Рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 18.03.2019 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. В порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за сторонами, право власності по 1/2 частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . (а.с.8-9).

До позовної заяви позивачем долучено копію розписки від 01.03.2016 року про те, що ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_3 800 дол. США, які були ним повернуті відповідно до розписки від 01.12.2016 року (а.с.10).

У наданій позивачем копії розписки від 24.06.2017 року за підписами ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , зазначено, що 24 червня 2017 року ОСОБА_1 в присутності вказаних свідків передав ОСОБА_2 , а остання прийняла наступне майно: диван-кровать, холодильник "LG", електродуховку, кухонний стіл з табуретками, комп`ютер, комп`ютерний стіл, крісло, пральну машину, електром`ясорубку, два бички (а.с.11).

З копії рахунку № 18.09 від 18.09.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 18 вересня 2015 року оплатив рахунок в магазині Техніка за холодильник LG - 5600,00 грн. (а.с.12).

Листом ГУ ДПС у Кіровоградській області від 10.09.2019 року, наданим на звернення ОСОБА_2 щодо інформації про придбання 18.09.2015 року у ФОП ОСОБА_8 холодильника LG на суму 5600 грн, повідомлено, що рахунок №18.09 від 18.09.2015 року, виданий вказаною фізичною особою-підприємцем не є розрахунковим документом та не може свідчити про факт купівлі-продажу даного товару (а.с.90-91).

Згідно копій квитанцій до прибуткових касових ордерів СП "Рейн-Буг": - №16, вересень 2015 р. прийнято від ОСОБА_1 за диван-кровать 3600 грн; - № 20, у квітні 2016 року, прийнято від ОСОБА_1 за кухонний стіл і 4 табуретки 920 грн; - № 29, за червень 2016 року прийнято від ОСОБА_1 за комп`ютерний стілець і стіл 2100 грн (а.с.13).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи питання про визнання спільною сумісною власністю побутової техніки та меблів, які за твердженням позивача придбані під час спільного проживання з відповідачем суд встановив, що до справи долучено лише розписку щодо передачі прийняття спірного майна, що не містить підпису відповідача ОСОБА_2 , копії рахунку та квитанцій про оплату ОСОБА_1 холодильника, дивана-кроваті, кухонного стола з табуретками, комп`ютерного стола і стільця із зазначенням вартомті (а.с. 11-13).

Будь-яких доказів наявності і дійсної вартості спірного майна, про компенсацію половини вартості, якого ставиться питання у позовній заяві, до суду не надано.

Враховуючи подані сторонами заяви, відзиви, не вбачається досягнення сторонами домовленості щодо поділу та погодження вартості спірного майна, а долучені ними докази не містять об`єктивної інформації щодо обсягу і вартості спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В ході розгляду справи сторонами не було досягнуто згоди щодо дійсної вартості спірного майна, про наявність якого не заперечувала відповідач, питання про оцінку саме спірного (а не аналогічного) майна сторонами не ставилось, тому відсутні підстави враховувати зазначену позивачем вартість майна, переданого при добровільному поділі між подружжям, при вирішенні даного позову про поділ спільного майна.

Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, § 29).

При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79 (в кінці); «Ефстатіу та та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24 (в кінці); «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, § 21).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо підстав відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача грошової компенсації за частку у праві спільної сумісної власності на майно, на яке вона не надавала згоду та не вносились кошти на депозитний рахунок суду з таких підстав.

Частинами четвертою та п`ятою статті 71 СК України закріплено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За результатами аналізу змісту положень статті 71 СК України частини четверта та п`ята виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (стаття 365 ЦК України), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного із подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку в спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, в свою чергу, отримуючи гарантоване грошове відшкодування.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні із виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, в свою чергу, відповідач не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній сумісній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного із подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку в спільному майні, апеляційний суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, де про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого суду, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про стягнення грошової компенсації за частку у праві спільної сумісної власності на майно, яке знаходиться у відповідача після фактичного поділу спільного майна подружжя сторін.

Зі матеріалів справи відомо, що сторони не погодили між собою вартість майна, яке є предметом спору.

Відповідач не заперечувала наявності у неї вказаного позивачем майна, проте звернула увагу, що він в свою чергу також отримав частину спільного рухомого майна подружжя, тобто між ними фактично відбувся поділ спільного майна, а в судовому порядку вирішувався спір щодо поділу будинку, який був придбаний під час шлюбу.

Встановлено, що рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 18.03.2019 року в порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за сторонами, право власності по 1/2 частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . (а.с.8-9).

Щодо іншого майна, яке сторони вважали спільною сумісною власністю подружжя, спору не було.

Тобто, на час розгляду Вільшанським районним судом Кіровоградської області про поділ майна подружжя та ухвалення 18.03.2019 року судового рішення, сторони визначилися з обсягом спільно нажитого майна та поділили його в судовому порядку.

Подані позивачем копії документи: розписка від 01.03.2016 року (а.с.10); розписка від 24.06.2017 року, в якій відсутній підпис ОСОБА_2 (а.с.11); рахунок №18.09 від 18.09.2015 року про вартість холодильника (а.с.12); квитанції до прибуткових касових ордерів №16 від вересень 2015 р., №20 від квітні 2016 року, №29 датованого червнем 2016 року (а.с.13), не є належними та допустимими доказами на підтвердження факту наявності у відповідача спірного майна, та його дійсної вартості.

Відповідно до п. 11 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1024- XII - продавець зобов`язаний (за вимогою покупця) видати розрахунковий документ встановленої форми - розрахункову квитанцію, що засвідчує факт купівлі, з позначкою про дату продажу.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 року №265/95-ВР із змінами і доповненнями, розрахунковий документ - це документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Форми і зміст розрахункових документів, які повинні видаватися при здійснені розрахунків суб`єктами господарювання для підтвердження факту продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів у сфері торгівлі, ресторанного господарства та послуг, визначено Положенням про форму та зміст розрахункових документів, затверджених наказу Мінфіну від 21.01.2016 року №13.

Рахунок №18.09 від 18.09.2015 року про сплату ОСОБА_1 за холодильник 5600,00 грн не відповідає вказаним вимогам закону, та не є належним доказом на підтвердження придбання зазначеного товару.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та відшкодування вартості частки у спільному майні подружжя з підстав необґрунтованості та недоведеності.

Оскільки у задоволенні позову та апеляційної скарги відмовлено, то згідно положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на особу, яка його сплатила і поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 17 вересня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та відшкодування вартості частки у спільному майні подружжя відмовити.

Судові витрати залишити по фактично понесеним.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді А. М. Головань

С. А. Кіселик