Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1288/15-ц Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу № 278/1288/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 07 липня 2015 року, яке ухвалено суддею Грубіяном Є.О. в м.Житомирі

в с т а н о в и в:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 27 жовтня 2014 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики за умовою якого останній отримав 9000 дол. США зі строком повернення позики до 27 березня 2015 року. Крім того, 28 жовтня 2014 року укладено було також і договір поруки, за яким поручителем за належне виконання договору позики виступив ОСОБА_4 Зобов'язання за договором ОСОБА_3 не виконав.

У зв'язку з цим, просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором позики, з урахуванням відсотків за користування позикою та пеню за прострочку виконання зобов'язанням, у загальному розмірі 227 372,51 грн., вирішити питання судових витрат.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 07 липня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 227 372,51 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вказуючи на незаконність та необґрунтованість рішення через недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. При цьому, задовольняючи позов, суд першої інстанції помилково встановив факт існування між ним та позивачем договору позики, оскільки відповідач даний договір не підписував та кошти за цим договором йому не передавались.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу позивач не скористався.

В судовому засіданні представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повторно в судове зсідання не з'явилися, з невідомих суду причин, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності укладення між сторонами договору позики та неналежного виконання відповідачами зобов'язань по укладеним договорам.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 27 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого останній отримав грошові кошти в сумі 9000 доларів США, які зобов'язувався повернути в повному обсязі, в термін до 27 березня 2015 року (а.с.4).

Факт отримання відповідачем ОСОБА_3 позики, підтверджується виданою останнім позивачу ОСОБА_2 розпискою від 27 жовтня 2014 року (а.с.5).

28 жовтня 2014 року укладено було також і договір поруки, за яким поручителем за належне виконання договору позики виступив ОСОБА_4 (а.с.6)

В добровільному порядку відповідач ОСОБА_3 позику не повернув, чим порушив умови Договору.

Згідно пункту 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін), то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ст.553 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 625 ЦК України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також п. 9 Договору позики передбачено, що позивальник за порушення терміну повернення позики, сплачує позикодавцю пеню в розмірі 0,1% від суми залишку боргу за кожний день прострочення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання умов договору позики, а саме невиконання позичальником свого зобов'язання щодо повернення грошових коштів,оскільки укладений між сторонами договір позики містить всі істотні умови.

Колегія суддів вважає, що покладені в основу рішення правові висновки щодо стягнення суми позики, відсотків, пені та 3% річних узгоджуються з нормами чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, відповідають фактичним обставинам справи та доказам.

Факт отримання позичальником в борг коштів оформлено договором та розпискою. Зі змісту яких вбачається, що у нихзазначено: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, особистий підпис позичальника ОСОБА_3 та обов'язок позичальника повернути їх позикодавцю.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов'язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, врахувавши ст. 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, дійшов обґрунтованого висновку про наявність парових підстав для стягнення з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача заборгованості за договором позики.

Відповідно до ч.1 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У відповідності з ч.1 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на ті обставини, що йому не передавались позивачем кошти та підпис на договорі і розписки належить не йому є безпідставними, оскільки апелянтом не надано жодного доказу на підтвердження даних обставин.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на законність ухваленого рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 07 липня 2015 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2019 року.

Головуючий Судді