КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/16856/18-ц

26 грудня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Григоренко І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в особі відділення «Відділення Маріїнське» Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАРЕНТО» про визнання поруки припиненою, -

в с т а н о в и в :

03 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в особі відділення «Відділення Маріїнське» Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАРЕНТО» про визнання поруки припиненою.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 05.02.2016 року між ним та відповідачем був укладений договір поруки № POR280, відповідно до умов якого він поручився за виконання ТОВ «ЛАРЕНТО» зобов`язань перед відповідачем за угодою приєднання до розділу 3.2.1 «Кредитний ліміт» Умов та правил надання банківських послуг по сплаті: а) процентної ставки за користування кредитом: за період користування кредитом згідно п. 3.2.1.4.1.2 - 32% річних; за період користування кредитом згідно п. 3.2.1.4.1.3 - 64% річних; б) комісійної винагороди згідно п. 3.2.1.1.17 в розмірі 3% від суми перерахувань; в) винагороди за використання ліміту відповідно до п. 3.2.1.4.4 1-го числа кожного місяця у розмірі 0,9% від суми максимального сальдо кредиту, що існувало на кінець банківського дня за попередній місяць; г) кредиту в розмірі 45 000,00 грн.

Таким чином, за умовами договору поруки ним були забезпечені зобов`язання щодо кредиту у розмірі 45 000,00 грн., процентна ставка 32% річних та 64% річних, комісійна винагорода 3% від суми нарахувань та винагорода 0,9% річних.

Також договором поруки були забезпечені зобов`язання третьої особи перед відповідачем за угодою приєднання до розділу 3.2.2 «Кредит за послугою «Гарантовані платежі» Умов та правил надання банківських послуг по сплаті: а) процентної ставки за користування кредитом за період користування кредитом згідно з п. 3.2.2.2 - 64% річних; б) винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків, у відповідності, порядку та строки, визначені в розділі 3.2.2 «Кредит за послугою «Гарантовані платежі»; в) кредиту в розмірі 45 000,00 грн.

Отже, порукою можуть бути забезпечені зобов`язання щодо суми кредиту 45 000,00 грн., процентної ставки 64% річних; винагород, штрафів, пені, відшкодування збитків відповідно до кредиту за послугою «Гарантовані платежі», якщо третя особа буде користуватись такою послугою.

Згідно з листом відповідача від 06.02.2016 року ТОВ «ЛАРЕНТО» був наданий кредит у сумі 45 000,00 грн.

Однак, пізніше відповідач, без укладення додаткових угод до договору поруки та без отримання його згоди, надав ТОВ «ЛАРЕНТО» нові кредити: 08.02.2016 року - в розмірі 85 000,00 грн., 07.04.2016 року - в розмірі 200 000,00 грн.

Зазначав, що він, як поручитель, з метою надання поруки в забезпечення виконання зобов`язань третьої особи, оцінював свої можливості щодо визначеної суми чи обсягу поруки виключно в межах 45 000,00 грн. і можливої пені, штрафів, тощо. Отже, порука за договором № POR280 від 05.02.2016 року припинилась у зв`язку зі зміною суми основного зобов`язання без його згоди як поручителя.

Також вважав, що порука за договором поруки припинилася з припиненням забезпеченого нею зобов`язання відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України, оскільки при наданні нових кредитів відбулася новація кредитного договору, яка призвела до нової суми основного зобов`язання, а попереднє зобов`язання в сумі 45000,00 грн., на яке розповсюджувалася порука, було припинене.

Крім того, в 2016 році відповідач запропонував йому врегулювати питання щодо поруки, про що був підписаний протокол від 14.11.2016 року, який передбачав, що він та відповідач взяли на себе обов`язки здійснити певні дії, а саме: він зобов`язався сплатити суму 240 400,00 грн., а відповідач зобов`язався укласти договір, який би припинив зобов`язання поруки та відкликав би виконавче провадження, якщо таке мало місце. Він виконав свої обов`язки за вказаним протоколом, натомість відповідач свої зобов`язання не виконав, а тому порука припинилась на підставі ч. 2 ст. 559 Цивільного кодексу України, відповідно до якої порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання.

Окрім зазначеного вище, вважав, що порука припинилася на підставі ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, оскільки строк виконання основного зобов`язання був встановлений відповідачем у листі від 09.11.2016 року, однак відповідач не пред`явив позову до поручителя протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Враховуючи наведене просив суд визнати припиненими правовідносини за договором поруки № POR280 від 05.02.2016 року, що був укладений між ним та відповідачем.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в особі відділення «Відділення Маріїнське» Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАРЕНТО» про визнання договору поруки припиненим - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 30 серпня 2019 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що він поручився за виконання кредитором зобов`язань за кредитом в сумі 45 000,00 грн. В подальшому без його згоди, як поручителя, та без укладення додаткових договорів до договору поруки, банк надав ТОВ «ЛАРЕНТО» 08.02.2016 року кредит в сумі 85 000,00 грн. а 07.04.2016 року - кредит в сумі 200 000,00 грн. Він не брав на себе зобов`язань поручителя щодо забезпечення виконання зобов`язань боржника за вказаними кредитними зобов`язаннями, а тому його порука є припиненою. Суд першої інстанції дав невірну правову оцінку вказаним обставинам справи та наданим на їх підтвердження доказам. Зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що він, як поручитель, за умовами договору поруки надав згоду на збільшення своїх зобов`язань при збільшенні зобов`язань кредитора. Він розуміє вказані умови договору як можливість збільшення обсягу його відповідальності лише в рамках кредитного ліміту 45 000,00 грн. у зв`язку з нарахуванням штрафів, пені. Вважає, що договір поруки має передбачати конкретний розмір основного зобов`язання (сума кредиту). Суд дав невірну оцінку зобов`язанню, за виконання якого він поручився, оскільки поняття «зобов`язання» не визначене в договорі, а тому не включає суму кредиту. Судом не звернуто уваги на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які додаткові угоди до кредитного договору, які б свідчили про домовленість сторін за кредитним договором та договором поруки про збільшення суми кредиту, тому порука є припиненою на підставі ч.1 ст.559 ЦК України. Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги, що у зв`язку зі збільшенням розміру кредиту відбулася новація боргу і попереднє зобов`язання, яке було забезпечене порукою - припинилося, відповідно припинилася порука на підставі ст.604 ЦК України. Посилається на те, що він виконав умови протоколу від 14.11.2016 року та сплатив на користь банку кошти в повному розмірі, проте відповідач не прийняв належне виконання зобов`язання в сумі 240000 грн., що також тягне за собою припинення поруки на підставі ч.2 ст. 559 ЦК України. Також порука припинилася на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки строк виконання зобов`язання закінчився в 2017 році, проте відповідач не пред`явив позову до поручителя протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, як цього вимагав закон. За таких обставин вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання поруки припиненою.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАРЕНТО» в судове засідання повторно не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.02.2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір поруки № POR280, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «ЛАРЕНТО» зобов`язань за угодами-приєднання до:

розділу 3.2.1 «Кредитний ліміт» Умов та правил надання банківських послуг по сплаті: а) процентної ставки за користування кредитом: за період користування кредитом згідно п. 3.2.1.4.1.2 - 32% річних; за період користування кредитом згідно п. 3.2.1.4.1.3 - 64% річних; б) комісійної винагороди згідно п. 3.2.1.1.17 в розмірі 3% від суми перерахувань; в) винагороди за використання ліміту відповідно до п. 3.2.1.4.4 1-го числа кожного місяця у розмірі 0,9% від суми максимального сальдо кредиту, що існувало на кінець банківського дня за попередній місяць; г) кредиту в розмірі 45 000,00 грн.;

розділу 3.2.2 «Кредит за послугою «Гарантовані платежі» Умов та правил надання банківських послуг по сплаті: а) процентної ставки за користування кредитом за період користування кредитом згідно з п. 3.2.2.2 - 64% річних; б) винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків, у відповідності, порядку та строки, визначені в розділі 3.2.2 «Кредит за послугою «Гарантовані платежі»; в) кредиту в розмірі 45 000,00 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що його порука є припиненою у зв`язку зі зміною суми основного зобов`язання без згоди поручителя на підставі ч.1 ст.559 ЦК України, у зв`язку з припиненням основного зобов`язання на підставі ст.604 ЦК України, у зв`язку з відмовою кредитора прийняти належне виконання зобов`язання на підставі ч.2 ст.559 ЦК України та у зв`язку з непред`явленням позову до поручителя протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання на підставі ч.4 ст.559 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАРЕНТО» про визнання поруки припиненою, суд першої інстанції посилався на недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на встановлених обставинах справи, досліджених судом доказах, вимогах матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

ЦК України передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер, і не може існувати саме по собі.

Одним із видів акцесорного зобов`язання є порука.

Відповідно до частини першої та другої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника та кредитором боржника.

Відповідно до ст. 559 Цивільного кодексу України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

У п.22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що обсяг зобов`язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати, тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов`язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред`явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

З наданих суду та досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що за умовами пп. 1.1.1 п. 1.1 укладеного між сторонами договору поруки № POR280 від 05.02.2016 року, якщо під час виконання «Угоди 1» зобов`язання боржника, що забезпечені цим договором збільшуються, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, поручитель при укладенні цього договору дає свою згоду на збільшення зобов`язань за «Угодою 1» в розмірі таких збільшень. Додаткових узгоджень про такі збільшення з поручителем не потрібні.

Згідно умов пп. 1.1.2 п. 1.1 договору поруки № POR280 від 05.02.2016 року, якщо під час виконання «Угоди 2» зобов`язання боржника, що забезпечені цим договором збільшуються, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, поручитель при укладенні цього договору дає свою згоду на збільшення зобов`язань за «Угодою 2» в розмірі таких збільшень. Додаткових узгоджень про такі збільшення з поручителем не потрібні.

Таким чином, позивач добровільно погодився з умовами укладеного між ним та банком договору поруки на автоматичне збільшення його відповідальності, що засвідчено його підписом у даному договорі, був інформований про такі положення договору.

Отже, зафіксувавши власне волевиявлення щодо умов договору поруки в момент його укладання, сторона за договором - поручитель в повному обсязі прийняв на себе зобов`язання щодо його виконання, зауважень чи пропозицій щодо змісту договору поруки, зокрема, щодо його додаткового повідомлення про зміну умов, щодо надання згоди на збільшення зобов`язань лише щодо відсотків, пені, штрафів, останнім не зазначалося, в судовому порядку вказаний договір чи його окремі пункти недійсними визнано не було.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання позивача на зміну кредитором зобов`язання без його згоди, як на підставу припинення правовідносин поруки, спростовується умовами договору поруки № POR280 від 05.02.2016 року, який підписаний позивачем, ним прийнято всі положення договору поруки і, як наслідок, надано згоду на збільшення обсягу його відповідальності без додаткових узгоджень з ним.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України у зв`язку зі збільшенням відповідальності поручителя є безпідставними, суд першої інстанції обґрунтовано послався на відсутність підстав для припинення поруки ОСОБА_1 , так як він надав згоду на збільшення обсягу його відповідальності без додаткового погодження.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що поняття «зобов`язання» не визначене в договорі, а тому він вважає, що воно не включає суму кредиту і на відповідне збільшення суми кредиту він згоди не надавав, що свідчить про припинення поруки, колегія суддів відхиляє, так як вони грунтуються на особистому тлумаченні позивачем умов договору поруки, оскільки у вказаному договорі не встановлено обмежень щодо надання згоди поручителя на збільшення зобов`язань, зокрема не вказано, що поручитель надав згоду лише на збільшення його відповідальності за зобов`язаннями боржника виключно за відсотками, пенею, штрафами. У свою чергу, збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов`язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про припинення поруки у зв`язку з припиненням основного зобов`язання на підставі ст.604 ЦК України, з посиланням на те, що відбулася новація зобов`язання, з огляду на наступне.

За змістом частин 2,4 ст. 604 ЦК України, зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором.

Новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання.

Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.

Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має право припинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється.

Умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (частина друга статті 1053 ЦК України), а, по-третє, це дійсність первинного зобов`язання. Тобто для новації боргу має бути дійсним і встановленим попереднє зобов`язання.

У даному випадку сторони кредитного договору не мали наміру замінити одне зобов`язання іншим, а банком лише збільшено кредитний ліміт за умовами договору, при цьому саме зобов`язання залишилося незмінним.

Отже, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення про новацію боргу, оскільки відповідно до вимог статті 604 ЦК України у даному випадку новація первісного зобов`язання не відбулася, а тому посилання апелянта на те, що суд не застосував у цій справі положень закону про новацію боргу є необґрунтованими.

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України у зв`язку з припиненням основного зобов`язання внаслідок його новації і вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 про припинення його поруки з вказаних підстав.

Обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність передбачених ч.2 ст. 559 ЦК України підстав для припинення поруки, з огляд на наступне.

Згідно вимог ч.2 ст. 559 ЦК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем.

З досліджених судом доказів вбачається, що 14.11.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено протокол узгодження про реструктуризацію кредитного договору № б/н від 13.06.2014 року, відповідно до якого сторони вирішили встановити такі заходи виконання: внесення платежу в розмірі 240 000,00 грн., по 60 000,00 грн. до 30-го числа кожного місяця - строк виконання до 28.02.2017 року; підписання додаткової угоди про реструктуризацію до кредитного договору - строк виконання до 01.03.2017 року; після внесення основної суми заборгованості в розмірі 240 000,00 грн. у строк до 28.02.2017 року, банк зменшує заборгованість за кредитом № б/н від 13.06.2014 року боржника ТОВ «Ларенто», а також закриває кредит - остаточна дата виконання після внесення основної суми заборгованості в розмірі 240 000,00 грн., а також після підписання додаткової угоди до кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Реструктуризація кредиту - це зміна умов кредитного договору, укладеного між позичальником та кредитодавцем. Фактично реструктуризація являє собою внесення змін до первинного договору або вже зміненого кредитного договору щодо умов оплати (як основного боргу, так і неустойки, штрафів, відсотків тощо), строків оплат, графіку, виду платежів тощо.

Оскільки за правовою природою процедури реструктуризації зміни вносяться в основний договір, а порука є похідним забезпечувальним зобов`язанням до основного зобов`язання, то зміни в кредитний договір вносяться сторонами такого кредитного договору, а саме: позичальником та кредитодавцем.

На виконання протоколу від 14.11.2016 року поручителем було здійснено наступні оплати: 14.11.2016 року - 60 400,00 грн., 14.12.2016 року - 60 000,00 грн., 17.01.2017 року - 60 000,00 грн., 16.02.2017 року - 60 000,00 грн., що підтверджується квитанціями.

Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції, в матеріалах справи відсутня додаткова угода про реструктуризацію кредиту № б/н від 13.06.2014 року, укладення якої передбачено протоколом від 14.11.2016 року, та яка повинна укладатися між сторонами кредитного договору, а саме, між ТОВ «ЛАРЕНТО» (позичальник за кредитним договором) та АТ КБ «Приватбанк» (кредитодавець за кредитним договором). Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що протокол від 14.11.2016 року, укладений між представником банку та позивачем (поручитель за договором поруки), не є за своєю формою підтвердженням належного внесення змін до кредитного договору.

Крім того, з листування позивача і відповідача вбачається, що технічно неможливо провести реструктуризацію кредиту.

Також в пункті 1 Протоколу узгодження про реструктуризацію кредитного договору № б/н від 13.06.2014 року визначено, що заборгованість за договором на дату укладення цього протоколу узгодження становить 293 584,32 грн.

Підписавши Протокол узгодження про реструктуризацію кредитного договору поручитель ОСОБА_1 засвідчив свою обізнаність з існуючою сумою непогашеної заборгованості в розмірі 293584,32 грн. та жодних зауважень та заперечень з цього проводу не вказував.

Доказів того, що поручитель ОСОБА_1 погасив існуючу заборгованість ТОВ " ЛАРЕНТО" за кредитним договором в сумі 293584,32 грн. матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які свідчили б про належну реструктуризацію кредиту за кредитним договором № б/н від 13.06.2014 року. На виконання своїх зобов`язань за договором поруки позивач сплатив на користь банку 240 000,00 грн. і вказані кошти прийняті банком, але доказів повного виконання поручителем зобов`язань кредитора за договором кредиту матеріали справи не містять, а тому колегія суддів визнає безпідставними та відхиляє доводи апеляційної скарги про припинення поруки у зв`язку з неприйняттям відповідачем належного виконання зобов`язання в сумі 240000 грн.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про наявність, визначених ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України підстав для припинення поруки, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, 09.11.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» було направлено на адресу позивача вимогу № 30.1.0.0/2- про погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 13.06.2016 року.

Відповідно до умов п. 4.1 договору поруки № POR280 від 05.02.2016 року, сторони взаємно домовились, що порука за цим договором припиняється через 15 (п`ятнадцять) років після укладення цього договору. У випадку виконання боржником та/або поручителем всіх зобов`язань за Угодою-1 і/або Угодою-2 цей договір припиняє свою дію.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано послався в рішенні на те, що сторони договору поруки взаємно погодити строк дії такої поруки 15 років з моменту укладення договору, отже договір поруки діє 15 років, а саме до 04.02.2031 року.

Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що положення ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України в частині припинення поруки у разі, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, не підлягає застосуванню в даному випадку, оскільки з юридичної конструкції норми ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України вбачається, що порука на цій підставі припиняється виключно у випадку, якщо строк дії поруки не встановлено. Частина 4 ст. 559 Цивільного кодексу України містить також положення, яке підлягає застосуванню у даному випадку, згідно якого порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2019 року.

Головуючий: Судді: