Провадження № 22-ц/4808/1498/19
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Василишин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Матківського Р.Й.,Горейко М.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.

за участі представника апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Великородою Олександром Михайловичем на рішення Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2013 року у складі судді Бабій О.М., ухвалене у м. Івано-Франківськ, у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовні вимоги обґрунтувало тим, що 12 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №IFN0GK00640050, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 60 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 12,0 % річних, строком до 15 грудня 2026 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки від 12 грудня 2006 року, за умовами якого іпотекодавець передав у іпотеку квартиру, загальною площею 71,10 кв.м. по АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 .

Станом на 25 липня 2012 року заборгованість за кредитним договором №IFN0GK00640050 від 12 грудня 2006 року становила 55 450,81 доларів США, з яких заборгованість за кредитом у розмірі 54 550,86 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 894,35 доларів США, пеня у розмірі 5,60 доларів США.

У зв`язку з вищенаведеним банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором№IFN0GK00640050 від 12 грудня 2006 року в розмірі 55 450,81 доларів США, що еквівалентно 443 218,32 грн звернути стягнення на квартиру загальною площею 71,10 кв.м. по АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмета іпотеки банком з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Виселити ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у даній квартирі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2013 року позов задоволено частково.

Звернуто стягнення заборгованості за кредитним договором№IFN0GK00640050 від 12 грудня 2006 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк», в подальшому назву якого змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 , в сумі 443 218,32 грн, що еквівалентно 55 450,81 доларам США на предмет іпотеки згідно договору іпотеки від 12 грудня 2006 року трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 71,1 кв.м., житловою площею 42,2 кв.м., яка належить ОСОБА_2 , шляхом надання права іпотекодержателю ПАТ КБ «ПриватБанк» на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцю. Початкова ціна предмета іпотеки встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3 219,00 грн.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що розрахунок заборгованості за кредитним договором поданий позивачем не можна вважати належним та допустимим доказом у справі, оскільки з нього неможливо зробити висновок про наявність заборгованості на момент винесення рішення.

Вказує, що у ОСОБА_2 буда відсутня заборгованість як на момент відкриття, так і на момент завершення судового провадження у справі.

В матеріалах справи міститься розписка про одержання судової повістки, однак вона підписана ОСОБА_3 з відміткою «для передачі», а відповідачу дана особа невідома, ніхто його не повідомляв про розгляд справи у суді та винесення судового рішення. У матеріалах справи містяться повідомлення про вручення поштового відправлення, однак там відсутні підписи відповідача. ОСОБА_2 не отримував жодних повісток про виклик до суду та не повідомлявся про суд представниками позивача, а також не міг фізично отримати рішення, оскільки в цей час перебував за кордоном. Фактично судове рішення ґрунтується на припущенні добросовісності виконання поштовим працівником своїх обов`язків.

У зв`язку з вищенаведеним, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач відзив на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України не подавав.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з вищенаведених підстав.

Представник АТ «ПриватБанк» в засідання апеляційного суду не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду належним чином було повідомлено. В попередньому судовому засіданні скаргу не визнала, просила відмовити в задоволенні за безпідставністю заявлених вимог. Тому колегія суддів вважає за можливе слухати справу у його відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги та звертаючи стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що боржник не виконав зобов`язання за кредитним договором, а спосіб реалізації предмета іпотеки встановлений статтею 591 ЦК України та статтею 39 Закону України «Про іпотеку». Відмовляючи у задоволені позову у частині виселення, суд виходив із відсутності доказів направлення відповідачу письмової вимоги іпотекодержателя про добровільне звільнення житлового приміщення.

Проте колегія суддів з висновком суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки не погоджується. У іншій частині рішення суду не оскаржується, тому апеляційним судом не переглядається.

Судом встановлено, що 12 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №IFN0GK00640050, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 60 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 12,0 % річних, строком до 15 грудня 2026 року (а.с. 10-11).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки від 12 грудня 2006 року, за умовами якого іпотекодавець передав у іпотеку трьохкімнатну квартиру по АДРЕСА_1 , загальною площею 71,10 кв.м., житловою площею 42,2 кв.м., власником якої є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11 грудня 2006 року (а.с. 12-13).

Згідно наданого банком розрахунку заборгованості станом на 25 липня 2012 року заборгованість за кредитним договором становила 55 450,81 доларів США, з яких заборгованість за кредитом у розмірі 54 550,86 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 894,35 доларів США, пеня у розмірі 5,60 доларів США (а.с. 7-8).

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 625 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно пункту 18.14 договору іпотеки, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 , у разі порушення іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором та (або) зобов`язань за цим договором іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цій вимозі іпотекодержателем зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк з моменту отримання вимоги та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель має право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 24 даного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 18.8.1, 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Також сторони погодили іпотечне застереження (пункт 29 іпотечного договору), а саме визначили в договорі іпотеки обидва передбачені частиною третьою статті 36 Закону способи задоволення вимог іпотекодержателя: звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статі 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

Отже, сторони погодили, що судовий спосіб захисту прав позивача чи позасудовий спосіб такого захисту на підставі виконавчого напису нотаріуса позивач, як іпотекодержатeль, може застосувати лише в разі, якщо заходи позасудового врегулювання на підставі застереження у договорі іпотеки не призвели до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі. Натомість позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки третій особі у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», тоді як суд першої інстанції не встановив, що позивач використав які-небудь способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені сторонами у договорі іпотеки і вони не призвели до погашення.

На відміну від такого різновиду позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки як звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (що може передбачати способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку»), судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16).

Процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону України «Про іпотеку» може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками.

Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону України «Про іпотеку»), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку». Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19, у якій відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16, за змістом якого іпотекодержатель має можливість задовольнити свої вимоги на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його продажу іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві згідно зі статтею 38 Закону України «Про іпотеку», незважаючи на те, що сторони в іпотечному застереженні погодили як позасудовий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя його право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

З огляду на викладене, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права й дійшов необґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу від імені банку.

Ураховуючи викладене, наявні правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення у частині позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу від імені банку та прийняття в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги.

Відповідно до частин першої, тринадцята статті 141 ЦПК України із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 828,50 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Великородою Олександром Михайловичем задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2013 року в частині позовної вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу від імені банку скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Стягнути із акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 4 828,50 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: Р.Й. Матківський

М.Д. Горейко