Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 688/777/15-ц

провадження № 61-35144 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 червня 2015 року у складі судді Цідик А. Ю. та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 05 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Купельського А. В., Спірідонової Т. В., Янчук Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 20 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриваБанк»

(далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № HMC0GI, згідно умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 500 000, 00 грн з кінцевим строком повернення до 21 січня 2020 року.

На забезпечення належного виконання зобов'язань, 20 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов'язань за кредитним договором.

Позичальник зобов'язання за договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 11 лютого 2015 року виникла заборгованість в розмірі 3 415 126, 07 грн, з яких 488 749, 67 грн - заборгованість за тілом кредиту, 996 190, 49 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 619 719, 00 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 310 466, 01 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачів солідарно зазначену суму заборгованості.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області

від 04 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок ухвалення рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 квітня

2010 року, яким звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_1, відбулося дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості, а відтак між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини, однак ПАТ КБ «ПриватБанк» не заявляв вимог про стягнення грошових сум на підставі статті 625 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог до

ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Оскільки внаслідок звернення 30 березня 2009 року з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, ПАТ КБ «ПриватБанк», змінило строк виконання основного зобов'язання, тому передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк підлягає відліку саме з цієї дати. Ураховуючи, що позов до ОСОБА_2 пред'явлено лише 27 лютого 2015 року, порука припинилась, що виключає наявність підстав для стягнення з нього заборгованості за кредитним договором.

ПАТ КБ «ПриватБанк» не погодилось з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у позові до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та оскаржило його в апеляційному порядку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 05 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк», а рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 червня

2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що районний суд повно та всебічно встановив обставин справи та дійшов правильного висновку про те, що звернувшись у березні 2009 року до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило строк виконання зобов'язання за кредитним договором, а тому на момент пред'явлення зазначеного позову (лютий 2015 рік) припинились правовідносини сторін щодо нарахування та сплати відсотків за кредитним договором, штрафних санкцій тощо. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора (звернення стягнення на предмет іпотеки) надає кредитору лише право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, яких ПАТ КБ «ПриватБанк» не заявляло.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що кредитний договір від 20 грудня

2007 року не розірвано, судове рішення про задоволення вимог кредитора боржником не виконано, що не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє банк на стягнення процентів та штрафних санкцій, передбачених умовами кредитного договору. Крім того суди не урахували, що рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області

від 27 березня 2010 року звернено стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості, яка виникла станом на 06 березня 2009 року, а тому указаним судовим рішенням не охоплено розмір усієї заборгованості, право на стягнення якої має банк.

В частині вирішення позову до поручителя рішення суду першої інстанції в апеляційному та касаційному порядку не оскаржується, а тому в цій частині не підлягає перегляду в касаційному порядку.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій установлено, що 07 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриваБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та

ОСОБА_1 укладено кредитний договір № HMC0GI, згідно умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 500 000, 00 грн з кінцевим строком повернення до 21 січня 2020 року.

На забезпечення належного виконання зобов'язань, 20 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов'язань за кредитним договором.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області

від 27 квітня 2010 року, що набрало законної сили 22 листопада 2010 року, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором

від 20 грудня 2007 року у розмірі 536 136, 93 грн (яка станом на 06 березня

2009 року складається з: 488 981, 22 грн - тіло кредиту; 44 537, 09 грн - проценти за користування кредитом; 44 537, 09 грн - пеня) звернено стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 20 грудня 2007 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 - чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Зазначене судове рішення не виконано, 26 вересня 2013 року виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителя солідарно, позивач посилався на те, що відповідач належним чином не виконала зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 11 лютого 2015 року у неї виникла заборгованість у сумі 3 415 126, 07 грн, з яких 488 749, 67 грн - заборгованість за тілом кредиту, 996 190, 49 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 619 719, 00 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 310 466, 01 грн - штраф (процентна складова).

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5.2.4 кредитного договору від 20 грудня 2007 року кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором або іпотечним договором, зокрема - прострочення сплати чергового платежу за кредитом та відсотків за користування кредитом понад 2 (двох) місяців.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов'язань з повернення кредиту та сплати відсотків, 30 березня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості у спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом і встановив новий строк виконання основного зобов'язання у повному обсязі.

Положення статті 1048 ЦК Українипро щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін застосовуються лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, так як у охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо дострокового стягнення суми кредиту, нарахованих процентів і штрафних санкцій шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про відсутність підстав для нарахування процентів за користування кредитними коштами, оскільки строк кредитування закінчився з моменту звернення

ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з таким позовом.

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Оскільки пред'явленням вимоги про дострокове повернення кредиту

ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило строк виконання основного зобов'язання, задовольнивши вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у повному обсязі, право кредитора на отримання передбаченої договором неустойки припинилося.

Такі висновки узгоджуються із висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, відповідно до якого Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше викладених Верховним Судом України висновків про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору і не позбавляє кредитора права на отримання процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та штрафних санкцій.

За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що якщо рішенням суду стягнуто суму заборгованості у повному обсязі, то кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, а також інших сум, передбачених умовами кредитного договору, а відтак в цій частині судові рішення є законними та обгрунтованими.

Разом з тим, суди не звернули увагу, що первинно звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» ставило питання про стягнення заборгованості за кредитним договором по 06 березня 2009 року, а тому банк не позбавлений права ставити питання про стягнення заборгованості по 30 березня 2009 року включно.

Крім того, суди не звернули увагу на наступне.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За правилом частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Стаття 598 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням і тільки у такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18).

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі від 04 липня 2018 року № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у межах позовної давності (стаття 256 ЦК України).

ОСОБА_1 просила застосувати позовну давність до вимог банку.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до статті 253 ЦК Україниперебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК Українизі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Пред'явивши позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк скористався наданим йому частиною другою статті 1050 ЦК Україниправом дострокового стягнення заборгованості за кредитом, чим змінив строк виконання основного зобов'язання з 20 січня 2020 року на 30 березня 2009 року, пред'явивши 30 березня 2009 року відповідний позов до суду. З цієї дати почався перебіг позовної давності за вимогами банку про стягнення із позичальника заборгованості, нарахованої до цієї дати, в інший спосіб (стягнення заборгованості).

З позовом до позичальника про стягнення заборгованості за період з 20 січня 2008 року по 30 березня 2009 року банк звернувся 27 лютого 2015 року, тобто поза межами позовної давності, а відтак в цій частині позов не може бути задоволений у зв'язку зі спливом позовної давності, що в силу статті 412 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанції в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову за спливом позовної давності.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 415, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанку» задовольнити частково.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 червня 2015 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 05 квітня 2018 року скасувати в частині вирішених позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 20 січня 2008 року по 30 березня 2009 року, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог з інших підстав.

В іншій частині Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області

від 04 червня 2015 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 05 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

Г. І. Усик