Ухвала

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 336/4740/16-ц

провадження № 61-2711ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1, подану адвокатом ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 24 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 28 серпня 2018 року у справі за позовом Запорізької міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: департамент з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради, комунальне підприємство «Наше місто», про розірвання договору житлового найму; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, треті особи: департамент з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради, комунальне підприємство «Наше місто», про продовження пропущеного строку зберігання за наймачем житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Подана 29 січня 2019 року касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного, оскільки вона не відповідає вимогам статті 392 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 392 ЦПК України касаційна скарга підписується особою, яка її подає, або представником такої особи. До касаційної скарги, поданої представником, повинна бути додана довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника.

За змістом пункту 1 частини першої статті 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи.

За змістом частини другої статті 62 ЦПК України довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою.

Частиною 9 статті 62 ЦПК України встановлено, що довіреності або інші документи, які підтверджують повноваження представника і були посвідчені в інших державах, повинні бути легалізовані в установленому законодавством порядку, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про міжнародне приватне право» порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Конвенція 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, згода на обов'язковість якої надана Законом України від 10 січня 2002 «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів», набула чинності між Україною і державами-учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання, з

22 грудня 2003 року.

За змістом статті 2 Конвенції кожна з договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території.

Статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Згідно з положеннями Конвенції, документ, на якому проставлено апостиль, не потребує ніякого додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці Конвенції.

З матеріалів касаційного провадження вбачається, що дана касаційна скарга подана ОСОБА_2 з посиланням на те, що вона є представником ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_2).

На підтвердження своїх повноважень представника ОСОБА_2 надано суду оригінал довіреності від 11 травня 2017 року № 77АВ4260827, якою уповноважено ОСОБА_2 представляти інтереси

ОСОБА_1 у судових органах, в тому числі з правом на подання касаційної скарги та додано копію свідоцтва про право ОСОБА_2 на заняття адвокатською діяльністю.

Переклад тексту вказаної довіреності з російської мови на українську завірено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Свинаренко О. В.

Вказана довіреність від 11 травня 2017 року не містить інформації щодо проставлення апостиля компетентним органом Російської Федерації, яка також є країною-учасницею Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів.

Крім того, вказана вище довіреність не містить жодних відміток (засвідчень) її легалізації на території України, через консульство, відповідно до Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої наказом Міністерства закордонних справ України від 04 червня 2002 року № 113.

Отже, ОСОБА_2 не надано суду належних доказів на підтвердження повноважень представляти інтереси ОСОБА_1 у судових органах, в тому числі з правом на подання касаційної скарги.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану адвокатом ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 24 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 28 серпня 2018 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків строк до 26 лютого

2019 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило