ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року

м.Суми

Справа №592/14452/18

Номер провадження 22-ц/816/460/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенко В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 листопада 2018 року в складі судді Хитрова Б.В., ухвалене у м. Суми Сумської області, повне рішення складено 14 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 пред'явила даний позов до відповідачів, в обґрунтування якого посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4, який за життя заповів позивачу усе належне йому майно. До складу спадщини належить 64/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних побутових будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

19 вересня 2017 року позивач подала заяву про прийняття спадщини.

У березні 2018 року ОСОБА_1 дізналась, що ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 березня 2018 року її та ОСОБА_3, як спадкоємицю обов'язкової частки спадщини після померлого ОСОБА_4, було залучено відповідачами, як правонаступників спадкодавця, по справі №592/8319/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на поліпшення спільного майна на загальну суму 485969 грн, з яких сума вимог до ОСОБА_1 становила 364476 грн 75 коп.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд визнати недійсним, вчинений нею односторонній правочин - подану 19 вересня 2017 року заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, з тих підстав, що він вчинений в наслідок помилки позивача - вона вважала, що подача такої заяви є її обов'язком, а не правом.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення свого позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, доказів того, що правочин вчинений нею під впливом помилки позивач не надала.

В грудні 2018 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права після проведення підготовчого засідання не постановив ухвали про призначення справи до судового розгляду, не повідомив сторони про розгляд справи по суті, не дотримався правил розгляду справи, передбачених ст.ст. 217-246 ЦПК України. Суд першої інстанції не належно оцінив доводи позивача про невідповідність її волевиявлення в момент вчинення правочину внутрішній волі позивача, про вчинення нею правочину в наслідок помилки. Крім того, при ухваленні рішення суд не врахував заяви відповідачів про визнання позовних вимог та безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Відповідачі у відзивах на апеляційну скаргу погоджуються з доводами апеляційної скарги, просять рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, яка наполягала на задоволенні вимог апеляційної скарги, пояснення відповідача ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 належали 64/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних побутових будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Інші 36/100 часток житлового будинку з відповідною часткою надвірних господарчих і побутових будівель та споруд належать відповідачу ОСОБА_2 на підставі укладеного 26 червня 2005 року з ОСОБА_4 договору дарування частки житлового будинку. (а.с.6, 7-8)

11 липня 2016 року ОСОБА_4 склав заповіт, згідно із яким все своє майно заповідав ОСОБА_1 (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер (а.с.4).

19 вересня 2017 року позивач у встановленому законом порядку звернулася до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини (а.с. 26-27).

Цього ж дня приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Цирулик В.В. внесла до Спадкового реєстру запис про реєстрацію спадкової справи №76/2017 (а.с. 32).

17 жовтня 2017 року до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Цирулик В.В. було подано заяву ОСОБА_3 про прийняття спадщини за законом після смерті її батька ОСОБА_4, оскільки вона має право на обов'язкову частку у спадщині (а.с. 32- зворот, 33).

09 січня 2018 року ОСОБА_2 подав нотаріусу претензію до спадкоємців, у якій зазначив, що на розгляді суду перебуває його позов про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів на загальну суму 485 969 грн. (а.с. 37).

Претензія ОСОБА_2 долучена нотаріусом до спадкової справи.

15 січня 2018 року ОСОБА_1 повідомлена нотаріусом про заявлену претензію кредитора, а також про обов'язок спадкоємців задовольнити вимоги кредитора, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину, до повідомлення додана копія претензії (а.с. 36).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України).

На підставі частини п'ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

За змістом ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

За змістом ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме:

зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови N 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Тобто, на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним позивач повинна довести належними, допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

У кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказувала на те, що подаючи заяву про прийняття спадщини, вона була впевнена в тому, що звернення з такою заявою є її обов'язком, а не правом, вона помилково вважала, що не зобов'язана буде оформлювати свої спадкові права на частку у нерухомому майні і не нестиме жодних матеріальних затрат по їх оформленню, а тим більше не задовольнятиме майнових претензій кредитора померлого спадкодавця.

Проте зазначені доводи позивача вказують на незнання нею законодавства та його невірне тлумачення. Позивач не підтвердила жодними доказами, що в момент подання заяви вона помилялася щодо предмету свого правочину, змісту своїх прав та обов'язків, які виникнуть у неї як спадкоємиці.

Доводи позивача про не бажання оформлювати право власності на спадкове майно, та задовольняти вимоги кредиторів через власну майнову скруту вказують не на помилку при вчиненні правочину, а на помилку щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину, що не є підставою для визнання правочину недійсним.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердила, що до подання такого позову її спонукало пред'явлення до неї вимог, як до спадкоємця ОСОБА_4, з боку відповідача ОСОБА_2

За таких обставин з урахуванням вимог чинного законодавства та встановлених обставин справи суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що помилка позивача в частині розрахунку одержання користі від вчиненого правочину не має правового значення, її посилання на юридичну необізнаність щодо порядку оформлення спадщини, не знання власних цивільних прав також не є підставою для визнання правочину недійсним.

Посилання позивача на процесуальні порушення в ході розгляду справи, а саме, що судом не було проведено засідання з розгляду спору по суті у порядку, встановленому процесуальним законом, спростовуються технічним записом судового засідання та протоколом судового засідання.

Зокрема 13 листопада 2018 року судом першої інстанції проведено підготовче засідання за участі всіх учасників справи. Суд заслухав думку сторін, які не заперечували щодо закінчення підготовчого провадження та призначення судового розгляду справи, про що суд постановив ухвалу. Цього ж дня було проведене судове засідання у справі, спір розглянутий по суті (а.с. 39 - 40).

За таких обставин апеляційний суд вважає, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Доводи апеляційної скарги висновків суду по суті спору не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановив відсутність помилки позивача під час вчинення нею правочину, а тому дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи, що у справі не вирішується спір між спадкоємцями щодо права на спадкування, колегія суддів визначає її як малозначну згідно з п. 2 ч. 6 ст. 19, ч. 4 ст. 274 ЦПК України, тому відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2019 року.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко