Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 523/14571/16-ц

провадження № 61-12555св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Одеська автомобільна школа № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України на рішення Суворовського районного суду м. Одеси у складі судді Шепітька І. Г. від 28 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Черевка П. М., від 12 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської автомобільної школи № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що з 09 лютого 2011 року на підставі укладеного з Одеською обласною організацією Товариства сприяння обороні України контракту він працював директором Одеської автомобільної школи № 2. Наказом від 09 лютого 2015 року його було звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Зазначав, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2016 року визнано незаконним звільнення з роботи та поновлено його на посаді. Крім того, при звільненні всі належні йому суми виплачені не були. Посилаючись на вищевикладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 лютого 2015 року по 21 березня

2016 року у розмірі 62 316,48 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 лютого 2015 року по фактичну дату подачі позову - 22 липня 2016 року у розмірі 80 697,60 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада

2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Одеської автомобільної школи № 2 Товариства сприяння обороні України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок звільнення без законної правової підстави, починаючи з 09 лютого

2015 року по день фактичного поновлення на роботі, у сумі 62 316,48 грн. Стягнуто з Одеської автомобільної школи № 2 Товариства сприяння обороні України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних працівникові грошових коштів за весь час затримки виплати з моменту звільнення - 09 лютого 2015 року по день фактичного розрахунку внаслідок порушення роботодавцем обов`язку щодо розрахунку при звільненні у сумі 80 697,60 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивача рішенням суду було поновлено на роботі, то наявні підстави для стягнення з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, при звільненні позивача з роботи з ним не було проведено повного розрахунку, що дає підстави для покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої

статтею 117 КЗпП України.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року апеляційну скаргу Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Одеська обласна організація Товариства сприяння обороні України просить скасувати судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що справа про поновлення на роботі розглядалася більше року з вини позивача, оскільки провадження у справі зупинялося на підставі його заяви, а тому суди усупереч положенню статті 235 КЗпП України стягнули середній заробіток за час вимушеного прогулу більше ніж за рік (1 рік 1 місяць 20 днів). Крім того, суди дійшли помилкового висновку про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої

статтею 117 КЗпП України, оскільки невиплата усіх належних позивачу сум при звільненні відбулася з вини останнього, який був директором Одеської автомобільної школи № 2 та повинен був самостійно видати наказ про виплату належних сум.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою цього ж суду від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2018 року зупинено виконання оскаржуваних судових рішень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 09 лютого 2011 року ОСОБА_1 на підставі укладеного з Одеською обласною організацією Товариства сприяння обороні України контракту працював директором Одеської автомобільної школи № 2.

Наказом від 09 лютого 2015 року позивача було звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Рішенням Приморського районного судум. Одеси від 21 березня 2016 року у справі № 522/3410/15-ц визнано недійсним контракт від 07 лютого

2014 року № 3 про призначення ОСОБА_1 на посаду директора Одеської автомобільної школи № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України - в частині визначення строку цього контракту; визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з вказаної посади за пунктом 2 статті 36 КЗпП України на підставі наказу Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України № 9-ос від 09 лютого 2015 року та поновлено ОСОБА_1 на роботі на зазначеній посаді.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2018 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року постанову Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2018 року змінено із зазначенням дати звільнення ОСОБА_1 з роботи - 05 березня

2015 року. В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 лютого 2015 року по

21 березня 2016 року (день поновлення його на роботі), а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

Статтею 43 Конституції України встановлено, що право кожного громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Положеннями статті 21 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року справа

№ 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП Україниу взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексуроз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Результат аналізу цих норм дає підстави дійти висновку про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належали йому від власника або уповноваженого ним органу - є триваючим правопорушенням, тому працівник сам має право визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку з ним.

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно з пунктом 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Судами установлено, що позивачу не було виплачено у день звільнення всіх належних сум, зокрема відповідно до довідки відповідача від 18 липня

2016 року наявна заборгованість із заробітної плати за січень 2015 року у розмірі 1 390 грн.

За останні два місяця, що передували звільненню позивача, заробітна плата була виплачена у розмірі: за грудень 2014 року - 7 910,91 грн; за січень -

1 728 грн. Таким чином середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становила 224,16 грн (7 910,91 + 1 728 : 42 дні), а затримка розрахунку при звільненні, з урахуванням зміненої Верховним Судом дати звільнення,

342 дні (з 05 березня 2015 року по 22 липня 2016 року (дата, яка заявлена у позовних вимогах)).

Встановивши, що у порушення вимог статті 116 КЗпП України позивачеві не були виплачені належні йому від товариства суми в день звільнення, та за відсутності спору про їх розмір, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

При цьому, оскільки Верховним Судом у постанові від 11 грудня 2019 року було змінено дату звільнення позивача з 09 лютого на 05 березня 2015 року, то судові рішення слід змінити, зменшивши розмір стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 березня 2015 року по 22 липня 2016 року з 80 697,60 грн до 76 662,72 грн (224,16 грн х 342 дні).

Доводи касаційної скарги про відсутність вини Одеської автомобільної школи № 2 у несвоєчасній виплаті позивачу заробітної плати при звільненні є необґрунтованими, оскільки трудовим законодавством прямо покладається на підприємство, установу, організацію, які є роботодавцем, обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, у разі невиконання якого настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Для звільнення роботодавця від юридичної відповідальності, встановленої зазначеною нормою, мають існувати об`єктивні обставини відсутності у цьому його вини, тягар доведення якої покладається законодавцем на роботодавця. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів відсутності вини відповідача у невиплаті позивачу належних при звільненні сум.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Звертаючись до суду із позовом, позивач,як на підставу для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилався на наявність рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2016 року у справі № 522/3410/15-ц, яким його було поновлено на роботі.

Колегія суддів не погоджується із доводами позивача про наявність підстав для стягнення середнього заробітку, оскільки вказане рішення суду

від 21 березня 2016 року було скасовано постановою Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2018 року та у задоволенні позову про поновлення позивача на роботі відмовлено.

Зазначену постанову суду апеляційної інстанції Верховний Суд змінив лише в частині дати звільнення, з огляду на тимчасову непрацездатність позивача, з 09 лютого на 05 березня 2015 року. При цьому суди встановили законність звільнення позивача з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, оскільки звільнення позивача на підставі пункту 2

статті 36 КЗпП України є обґрунтованим, судом не ухвалювалося рішення про поновлення його на роботі, то відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягають скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК України з ухваленням нового рішення у вказаній частині про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської автомобільної школи № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення змінити, зменшивши його розмір з 80 697,60 грн до 76 662,72 грн.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської автомобільної школи № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович