Справа № 331/3452/18
Провадження № 2 /331/2031/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Жукової О.Є.

за участю секретаря Качан К.К.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Мамедова Т.К.

розглянувши в підготовчому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 в травні 2018 року звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу з відповідачем , вказавши, що з ОСОБА_3 перебувають у шлюбі з 28 квітня 2001 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюбні стосунки з відповідачем припинені з грудня 2015 року через наявність різних поглядів на життя, втрату взаєморозуміння. Оскільки примирення неможливе , просив шлюб між ним та відповідачем розірвати .

В підготовчому судовому засіданні предстравник позивача заявив клопотання про направлення справи для визначення підсудності до Верховного Суду , з тих підстав , що сторони по справі постійно проживають за межами України.

Представник відповідача в задоволенні вказаного клопотання просив відмовити , та просив в свою чергу повернути заяву позивачу, оскільки останній не міг її підписувати, оскільки перебував за кордом на час подання позову, крім того, представник відповідача , вважає, що наявні підстави для залишення позову без руху, оскільки всупереч ст. 95 ЦПК України до позовної заяви долучені не засвідчені копії документів.

Суд, вислухавши думку учасників справи, приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Згідно норм ст. 175 ЦПК України

1. У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

2. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

3. Позовна заява повинна містити:

1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти;

3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;

7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

4. Якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

5. У разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.

6. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 11 ст. 187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2018 року по справі відкрите провадження, визначено, що позов подано з додержанням вимог ст. 175-177 ЦПК України.

Вирішуючи клопотання представника відповідача про те, що позовна заява підлягає залишенню без руху з тих підстав, що до неї долучено не засвідчені копії документів всупереч вимог ст. 95 ЦПК України , суд звертає увагу, що положення ст.ст. 175, 177, 185 ЦПК України не містять таких підстав для залишення позовної заяви без руху, як долучення до неї копій документів, які не засвідчено належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

У справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

Відтак, встановлюючи негативні наслідки у вигляді повернення позову, суд позбавив сторону гарантованого законом права на справедливий судовий розгляд, складовою якого є право доступу до суду.

Отже , суд вважає, що підстави для залишення позову без руху відсутні, а доводи представника відповідача є необґрунтованими .

Відповідно до п.1 ч.4 ст. 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

З позовної заяви вбачається, що вона містить підпис позивача.

В судовому засіданні представник позивача вказав на те, що позов підписано його довірителем особисто.

Суд критично оцінює доводи сторони відповідача про те, що позов не мітсить справжнього підпису ОСОБА_2 , оскільки останній перебував за межами України на час подання позову , оскільки справжність підпису позивача не є предметом судового розгляду, і в силу презумпції дійсності, в суду не має сумнівів вважати , що позов підписано замість ОСОБА_2 іншою особою.

З огляду на вищевикладене в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Мамедова Т.К. про залишення позовної заяви бех руху, повернення позовної заяви слід відмовити.

Вирішуючи клопотання представника позивача про направлення справи до Верховного Суду для визначення підсудності, суд зазначає наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе у тому числі таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Питання підсудності цивільних справ врегульоване зокрема ст. 29 та ст. 497 ЦПК України, які передбачають, що підсудність цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У міжнародному праві категорія "підсудність" застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності. На цивільні справи з іноземним елементом поширюються як загальні, так і спеціальні правила територіальної підсудності.

Норми статей ЦПК України передбачають загальну, територіальну та виключну підсудність. Закон України "Про міжнародне приватне право", зокрема ст. ст. 75-77, передбачає договірну, загальну, альтернативну та виключну підсудність.

Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог ст. 497 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України "Про міжнародне приватне право" та нормами відповідних міжнародних договорів.

Закон України "Про міжнародне приватне право" встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (ст. 1, ч. 1, п. 3, ст.ст.75-77 Закону).

Визначення поняття "іноземний елемент" наведено у ст. 1, ч. 1, п. 2 Закону України "Про міжнародне приватне право". Іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

За змістом статті 75 Закону України "Про міжнародне приватне право" підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

За відсутності такої обставини згідно ст.29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Судом встановлено, що сторони є громадянами України.

З копії інформації Державної прикордонної служби , наданої представником позивача вбачається, що ОСОБА_2 03.12.2016 року виїхав за межі України , відомостей про перетинання державного кордону України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянкою України з 01.01.2015 року по теперішній час в базі данних не виявлено.

Представники сторін не оспорювали тієї обставини, що на теперішній час ОСОБА_2 та ОСОБА_3 постійно проживають за межами України в США.

У зв"язку з вищевикладеним , оскільки обставини щодо постійного проживання учасників справи закордоном стали відомі суду після відкриття провадження по справі , відповідно до положень ст. 29 ЦПК України справа підлягає передачі до Верховного Суду для визначення підсудності.

Керуючись ст. ст. 197-200, 187, 29 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Мамедова Т.К. про залишення позовної заяви бех руху, повернення позовної заяви відмовити.

Передати цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу до Верховного Суду для визначення підсудності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складений 23 грудня 2019 року.

Суддя: О.Є. Жукова

23.12.2019