ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2319/19 Справа № 199/7278/17 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа Державний нотаріус Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_2, про визнання права користування квартирою в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа Державний нотаріус Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_2, про визнання права користування квартирою в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що 07.12.2016 року померла її сестра ОСОБА_3, яка на момент смерті була зареєстрована та проживала разом з нею.

Після смерті своєї сестри, вона прийняла спадщину шляхом звернення з заявою до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори. Крім того, вона продовжує проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1, яка надавалася ОСОБА_3 та дочці померлої на підставі ордеру на квартиру № 57 від 08.02.1982 року.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд визнати за нею право користування квартирою № 138 по вулиці Калинова, 47 у місті Дніпро, в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_4

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.09.2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно зясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що ордер на квартиру АДРЕСА_1 був виданий на сімю із двох осіб: ОСОБА_3 та ОСОБА_5

07.12.2016 року ОСОБА_3 померла.

Після смерті ОСОБА_3 позивач прийняла спадщину шляхом звернення з заявою до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори. Інших спадкоємців судом не встановлено.

Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 13.09.2017 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки ОСОБА_3 за свого життя не набула право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно довідки, виданої КП Житлосервіс-9 від 17.11.2016 року, ОСОБА_1 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, без реєстрації місця проживання. Спірна квартира відноситься до комунального фонду Дніпровської міської ради.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_3 за свого життя не приватизувала спірну квартиру та не набула на неї права власності, то відповідно до спадкоємця померлої не перейшло це майно.

Крім того, суд прийшов до висновку, що право позивачки шляхом визнання права користування квартирою в порядку спадкування за законом не підлягає захисту, оскільки позивачка фактично проживала у спірній квартирі як тимчасовий жилець зі згоди наймача, а після його смерті у звязку з припиненням договору найму жилого приміщення вона не набуває права користування житлом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України, члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що вона постійно проживала з померлим наймачем, доглядала його, заселилася у спірну квартиру за усної згоди померлого наймача, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів набуття права користування спірним жилим приміщенням, порядок її вселення не був дотриманий та не доведений факт згоди наймача на це вселення.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сімї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сімї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сімї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Колегія суддів, звертає увагу, що позивачка фактично проживала у спірній квартирі як тимчасовий жилець зі згоди наймача, а після його смерті у звязку з припиненням договору найму жилого приміщення вона не набуває права користування житлом та підлягає виселенню (ст.ст. 99, 106 ЖК України).

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

ОСОБА_6