Справа № 630/540/19
Провадження № 2/630/346/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді Малихіна О.О.,

за участю секретаря Косенко С.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Люботин Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 630/540/19 (провадження №2/630/346/19) за позовною заявою, поданою ОСОБА_1 представником ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 23,20 кв.м., житловою площею 13,40 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений 17 липня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок, загальною площею 23,20 кв.м., житловою площею 13,40 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

в с т а н о в и в:

В обґрунтування заявленого позову представник позивача ОСОБА_1 вказувала, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , розташований житловий будинок, що належав ОСОБА_4 , однак, право власності на який не зареєстровано. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, а спадщину у виді вказаного житлового будинку після її смерті прийняв її син ОСОБА_3 , втупивши в управління спадковим майном, однак, за життя право власності на житловий будинок він так і не оформив. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, а спадщину у виді житлового будинку прийняла його дружина ОСОБА_3 , так як подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, проте отримати свідоцтво про право на спадщину вона не мала змоги, так як відсутні правовстановлюючі документи спадкодавця на спадкове майно. В подальшому позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 домовилися про продаж вказаного жилого будинку, а так як правовстановлюючі документу у продавця були відсутні, то нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу виявилося не можливим. Після досягнення усіх домовленостей ОСОБА_2 сплатила обумовлену суму в розмірі 49000,00 грн., а продавець ОСОБА_3 написала про це відповідну розписку, внаслідок чого позивач отримала ключі від житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Так як позивач немає можливості нотаріально оформити договір купівлі-продажу житлового будинку, оскільки продавець ухиляється від нотаріального посвідчення, вона була змушена звернутися з даним позовом до суду.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, але її представник ОСОБА_1 подала до суду письмову заяву, в якій просила позов розглядати без її участі, а також вказувала, що позовні вимоги вона підтримує повністю та просить суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву про визнання позову в повному обсязі та проведення розгляду справи за її відсутності. В своїй заяві відповідач повністю визнала позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовуються.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем з дотримання порядку, встановленого ст. 206 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 206 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій та ухвалює рішення за наявності для того законних підстав.

Ознайомившись із заявою відповідача ОСОБА_3 про визнання позову, суд приходить до висновку, що така заява, подана нею особисто, не суперечать закону та достовірно відображає позицію відповідача в даній справі, та її обізнаність про обставини, які відбувались в дійсності. Від так, визнання відповідачем позову не порушує її прав, свобод чи інтересів, тому суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті заявлених вимог у підготовчому засіданні.

В судовому засіданні, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне.

Спірним є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, житловою площею 13,40 кв.м., загальною площею 23,20 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який відповідно до довідки КП «Люботинське БТІ» №144 від 10 липня 2019 року не зареєстровано. Також відповідно до вказаної довідки назва вулиці змінена з «Жовтневої» на «Княжу» на підставі рішення Люботинської міської ради Харківської області №73 від 23 лютого 2016 року.

Так, відповідно до рішення виконкому Люботинської міської ради депутатів трудящих №7 від 22 березня 1955 року затверджено результати інвентаризації присадибних ділянок по кварталу №220, серед яких значиться земельна ділянка, яка була відведена ОСОБА_5 .П. для індивідуального будівництва за адресою: АДРЕСА_1 . Також як вбачається із висновку про відведення земельної ділянки ОСОБА_6 була виділена земельна ділянка площею 1200,00 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі виписки із протоколу №18 від 31 березня 1947 року виконавчого комітету Люботинської міської ради депутатів трудящих.

Відповідно до копії технічного паспорту, виготовленого КП «Люботинське БТІ» станом на 10 липня 2019 року, на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , в 1953 році були побудовані: житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 23,20 кв.м., житловою площею 13,40 кв.м., підсобною площею 9,80 кв.м., а також літня кухня літ. «В», з тамбуром літ. «в», сарай літ. «Г», сарай літ. «З», з погребом літ. «зп», сарай літ. «Л», вбиральня літ. «Є», колодязь літ. «К», огорожа 3, 4, 5.

Станом на 1953 рік питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Таким чином, з моменту завершення будівництва житлового будинку ОСОБА_4 набула статусу власника житлового будинку та вона набула право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був збудований та набутий ОСОБА_4 одноособово.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого Люботинським міським відділом реєстрації актів громадянського стану 04 травня 1995 року, актовий запис про смерть №233.

Враховуючи, що ОСОБА_4 помела 02 травня 1995 року, тобто в період дії Цивільного кодексу України 1963 року, суд вважає за доцільне керуватися нормами ЦК України в редакції 1963 року, так як відповідно до п.4 Перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, Цивільний кодекс України 2003 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Відносно цивільних правовідносин, які виникли до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, які виникли та продовжують існувати після вступу його в силу. В зв`язку з тим, що вказані правовідносини виникли та продовжували існувати до 01 січня 2004 року, тобто до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, суд вважає за необхідне застосувати до правовідносин між сторонами по справі правові норми, передбачені Цивільним кодексом України в редакції 1963 року.

Згідно зі ст. 525 ЦК України (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Тобто спадщина, яка складається з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно ст. 549 ЦК УРСР (редакції 1963 року) визначається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини та вчинив зазначені дії протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Спадкоємцем на відкриту після смерті ОСОБА_4 спадщину є її син ОСОБА_3 , що відповідає ст. 529 ЦК України, відповідно до вимог якої при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є діти, той з подружжя котрий залишився, батьки померлого.

Згідно із повідомленням Харківського обласного державного нотаріального архіву №3964/01-21 від 06 грудня 2019 року, після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 до Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області в шестимісячний строк із заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилася, свідоцтва про право на спадщину нікому не видавалися.

Факт родинних відносин між ОСОБА_4 та її сином ОСОБА_3 підтверджується копією актового запису про народження №325, складеного Люботинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківської області 19 жовтня 1953 року.

Спадщину у виді житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 прийняв її син ОСОБА_3 , оскільки фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, та використовував житловий будинок для проживання, що підтверджується копією книги для реєстрації місця проживання громадян за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Люботинського міського управління юстиції у Харківській області, актовий запис про смерть №331.

Відповідно до положень ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємцем на відкриту спадщину, що складається із житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_3 , що відповідає ст. 1261 ЦК України, відповідно до вимог якої при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є діти, той з подружжя, який пережив спадкодавця, батьки померлого.

Згідно із повідомленням Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області №5028/02-14 від 03 грудня 2019 року після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , до нотаріальної контори в шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини звернулась дружина спадкодавця ОСОБА_3 . Також до нотаріальної контори в шестимісячний строк із заявами про відмову від спадщини на користь дружини спадкодавця звернулися діти ОСОБА_7 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .. Інших заяв про прийняття спадщини або про відмову від спадщини в шестимісячний строк в нотаріальній конторі зареєстровано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Спадщину у виді житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_7 прийняла його дружина ОСОБА_7 , оскільки подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Факт родинних відносин між спадкоємцем ОСОБА_7 та спадкодавцем ОСОБА_7 підтверджується копією актового запису про укладення шлюбу №359, складеного Люботинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківської області 11 жовтня 1974 року.

Таким чином суд приходить до висновку, що ОСОБА_7 є єдиною спадкоємицею, яка прийняла після смерті свого чоловіка ОСОБА_7 спадщину у виді житлового будинку з господарським будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вона є власником вказаного житлового будинку та вона набула право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 в простій письмовій формі 17 липня 2019 року був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_7 за продаж житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , грошові кошти в сумі 49000,00 грн., що також підтверджується власноручно написаною розпискою ОСОБА_7 від 18 березня 2015 року.

На виконання укладеного договору ОСОБА_7 передала ОСОБА_2 ключі та правовстановлюючі документи на житловий будинок, які до теперішнього часу знаходиться в розпорядженні позивача, а позивач з 2015 року почала проживати у вказаному житловому будинку, що підтверджується актом органу самоорганізації населення №9 від 22 жовтня 2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб і відповідати їхній внутрішній волі. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов`язки учасників.

Свобода договору проявляється і при виборі сторонами способів забезпечення договірних зобов`язань, та вибір і застосування форм відповідальності та їх співвідношення при порушенні договору.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього.

З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів», яким ч. 3 ст. 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з ч. 2 ст. 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації». З цього часу не передбачено державної реєстрації правочину, якщо в договорі не передбачено інше, а право на нерухоме майно та його обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Таким чином, право власності на спірний житловий будинок до теперішнього часу не зареєстровано. Відповідач в свою чергу розпорядилася своїм нерухомим майном на власний розсуд, уклавши з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу в простій письмовій формі. З боку ОСОБА_2 були виконані всі умови угоди, вона сплатила обумовлену вартість нерухомого майна та прийняла його у своє володіння, але ОСОБА_7 , отримавши на свою користь всю суму грошей за нерухоме майно, ухилилася від нотаріального оформлення договору, а тому суд задовольняє позов в цілому та визнає за ОСОБА_2 право власності на вказаний житловий будинок

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 524, 525, 529, 549, ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст. 220, 349, 655, 657,1220,1261,1269 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 77, 200, 263, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 23,20 кв.м., житловою площею 13,40 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 17 липня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_3 , право власності на житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 23,20 кв.м., житловою площею 13,40 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його складання мають право подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2019 року.

Суддя О. О. Малихін