Дата документу 27.08.2019 Справа № 336/1765/14-ц
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 336/1765/14-ц

Провадження №22-ц/778/2832/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2014 року в складі судді Іжевської Н.Г. в справі за поданням старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Полуляхової Ю.С. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2014 року старший державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Полуляхова Ю.С. звернулась до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 ..

В обґрунтування вимог зазначала, що на виконанні Шевченківського ВДВС Запорізького МУЮ знаходиться зведене виконавче провадження №44793922 з примусового виконання: виконавчого листа №336/1765/14-ц, виданого 17.06.2014 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Сучасні банківські системи України» боргу у розмірі 1 127 547,40 грн; виконавчого листа №336/1765/14-ц, виданого 17.06.2014 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Сучасні банківські системи України» боргу у розмірі 3 654 грн.

23.06.2014 року державним виконавцем Полуляховою Ю.С. було відкрито виконавчі провадження №43775155, №43775281 з приводу виконання вищезазначених виконавчих документів та наданий добровільний строк до 29.06.2014 року.

В результаті вжитих державним виконавцем заходів встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 боржник не проживає, але зареєстрований, про що складено акт державного виконавця 05.08.2014 року.

Державний виконавець зазначає, що боржник був належним чином повідомлений про примусове виконання виконавчих листів, однак ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судом, а саме: за місцем реєстрації не проживає, на виклики державного виконавця не з`являється.

Крім того, згідно заяви стягувача державному виконавцю стало відомо, що боржник збирається виїхати за кордон для ухилення від виконання рішення суду, про що свідчить міграційний проєкт.

На підставі зазначеного, виконавець просив суд прийняти рішення щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_1 до фактичного виконання боржником рішення суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2014 рокуподання задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладних на нього судом.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить ухвалу суду скасувати, у задоволенні подання відмовити, судові витрати покласти на заявника.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що з червня по жовтень 2014 року державним виконавцем не вчинено жодної дії з виконання рішення суду та не доведено ухилення боржника від виконання рішення. На теперішній час виконавче провадження закінчено. Останній раз виконавчі листи були на виконанні у 2015 році і з того часу до примусового виконання не подавались, що свідчить про сплив строку на пред`явлення виконавчих листів до виконання. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що справа розглянута за відсутності державного виконавця, що є порушенням порядку розгляду подання та свідчить про незаконність прийнятої ухвали.

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило, що не є перешкодою для перегляду справи в апеляційному порядку.

Представник Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції та представник стягувача ТОВ «Сучасні банківські системи України» до суду апеляційної інстанції не з`явились, повідомлялись про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.. ст.. 128, 130 ЦПК України ( т.3 а.с.74-76).

ОСОБА_1 приймає участь в судовому засіданні через свого представника адвоката Лелікова С.О.

Судова колегія, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Лелікова С.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи ухвалу про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, вжиті державним виконавцем заходи, спрямовані на виконання рішення суду не досягли бажаного результату.

Колегія суддів вважає такий висновок суду передчасним, оскільки такий висновок зроблено судом без належного з`ясування дійсних обставин справи.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права та свободи, не передбачені в конвенції, та в першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав та свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Ці права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших та є сумісними з іншими правами, визначеними цим пактом.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена в здійсненні права на пересування лише у випадках, установлених законом.

Це право віднесено в ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме: до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Остання не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути їх позбавлена.

Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України (в чинній редакції), тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Відповідно до п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду), державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Аналогічна норма міститься в п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» чинної редакції.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України» (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобов`язань.

Аналогічна норма міститься в п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України» чинної редакції.

Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов саме ухилення боржника від виконання зобов`язань покладених на нього за рішенням суду. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Отже, сама по собі наявність в особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням, не є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.

Обов`язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, покладається в даному випаду на державного виконавця, який звертається до суду із відповідним поданням.

При цьому, з матеріалів даної справи вбачається, що матеріали виконавчого провадження державним виконавцем для огляду суду першої інстанції не надавались, а виділені матеріали останнього, додані державним виконавцем до його подання у цій справі, не містять даних взагалі про те, коли саме боржник отримав копію постанови державного виконавця про відкриття вищезазначеного виконавчого провадження; чи вжив державний виконавець всіх можливих заходів для повідомлення боржника про наявність у нього вищезазначеної заборгованості та яких саме.

Знаючи про наявність у ОСОБА_1 у Тернопільській області нерухомого майна (а.с.5) та місця роботи (а.с.2), а, відповідно, доходу, державний виконавець не накладав арешт на них з метою звернення стягнення на останнє в рахунок погашення заборгованості перед стягувачем в порядку примусового виконання рішення суду станом на час звернення до суду із вищезазначеним поданням у жовтні 2014 року.

Єдиний акт державного виконавця про вихід за адресою реєстрації боржника: АДРЕСА_1 , і встановлення відсутності боржника за цією адресою, також не є беззаперечним доказом на підтвердження факту ухилення боржника від виконання рішення суду.

В разі недостатності матеріалів виконавчого провадження для розгляду вищезазначеного подання державного виконавця, суд першої інстанції міг витребувати останні у державного виконавця.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.

Подання державного виконавця було розглянуто 02 жовтня 2014 року без участі державного виконавця.

Проте, вирішення питання про тимчасове обмеження конституційного права за поданням державного виконавця за відсутності останнього не є виправданим, оскільки саме він зобов`язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Крім того, ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 210 ч. 1 п. 3 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду подання, оскільки не містить взагалі мотивів, з яких суд дійшов висновків про задоволення подання державного виконавця.

За приписами п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим вона підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга містить вимогу про розподіл судових витрат згідно вимог п.2.ч.2 ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" № 10 від 17 жовтня 2014 року, якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи.

Отже, у даному випадку відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги в частині розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2014 року в цій справі скасувати, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 29 серпня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова