Справа №: 398/159/18
провадження №: 2/398/100/19
РІШЕННЯ

Іменем України

"01" липня 2019 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі

головуючого судді Орловського В.В.,

з участю секретаря судового засідання Величко Т.Г.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

17 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 28.10.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського нотаріального округу і зареєстрованого Олександрійським МБТІ 5 листопада 2003 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 /66, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 . 29 лютого 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. Після укладання шлюбу ОСОБА_1 надав дозвіл на реєстрацію у вказаній вище квартирі ОСОБА_3 . В 2014 році позивач та відповідач припинили шлюбні відносини. ОСОБА_3 виїхала з квартири, забравши свої особисті речі. Фактичне проживання відповідача позивачу не відомо. На даний час у вказаній вище квартирі зареєстровано чотири особи, позивач, син позивача від першого шлюбу ОСОБА_5 та спільна дочка позивача з відповідачем ОСОБА_6 . Відповідач добровільно знятись з реєстрації відмовляється. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом з метою отримання можливості оформити житлову субсидію на оплату комунальних послуг, а також зменшення поточних витрат на комунальні послуги, які відповідач не сплачує.

Представник позивача ОСОБА_2 підтримав позов із зазначених у ньому підстав. Він пояснив, що протягом останніх 5-6 років відповідач не проживає у квартирі, тому втратила право користування житловим приміщенням, її реєстрація перешкоджає позивачу в отримання субсидії.

Позивач ОСОБА_1 підтримав позов. Разом з тим він пояснив, що ОСОБА_3 вселилася та зареєструвалася у належній їх квартирі за його згодою. У 2014 році ОСОБА_3 виїхала на заробітки у Київ. З того часу, як ОСОБА_3 влаштувалася на роботу м. Києві вона кожні 2-3 місяці приїжджала на декілька днів відвідати його та дітей, у ці дні вона проживала, у тому числі ночувала у належній позивачу квартирі. Позивач стверджує, що він до останнього часу не забороняв відповідачу приїжджати і жити у квартирі, однак три тижні тому він заборонив їй проживати у квартирі, змусив її виїхати, мотивуючи це тим, що шлюб між ними розірвано і вона має жити окремо. Востаннє ОСОБА_3 ночувала у належній позивачу квартирі приблизно 3 тижні тому. Також позивач ОСОБА_1 пояснив, що у квартирі залишилися особисті речі відповідача ОСОБА_3 , які вона, незважаючи на вимоги позивача не бажає забрати.

Представник відповідача Руссу Н.О. заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що, ОСОБА_3 добровільно не виселялась з квартири і припинення між сторонами сімейних відносин не припиняє право відповідача на користування квартирою. ОСОБА_1 вигнав ОСОБА_3 з квартири, відповідач не може користуватися нею через перешкоди, які чинить позивач.

Відповідач ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позову. Вона пояснила, що вселилася у квартиру у 2004 році. Дозвіл на реєстрацію дав її чоловік ОСОБА_1 . Вона стверджує, що влаштувалась на роботу у Києві 11 лютого 2015 року, однак з того часу продовжує проживати у належній відповідачу квартирі. Перших два з половиною роки після того як відповідач влаштувалась на роботу у Києві вона працювала та перебувала за місцем роботи протягом півтора-двох місяців, потім приїжджала на 5-6 днів вихідних додому в Олександрію, упродовж яких проживала у квартирі з позивачем і дітьми. З червня 2017 року ОСОБА_3 працює у Києві у режимі 4 робочих дні в Києві і два дні вдома, які вона проводить у цій же квартирі з дітьми. Півроку тому режим її роботи змінився: 8 робочих днів у Києві і 4 вдома. Три тижні тому, тобто на початку червня 2019 року ОСОБА_7 ОСОБА_3 з квартири, тому вона забрала старшу доньку до Києва на 10 днів і потім повернулася з дочкою на 4 вихідні дні, які провела у помешканні подруги в ОСОБА_8 . У день судового засідання 1 липня 2017 року відповідач знову від`їжджає до Києва на роботу. У квартирі залишилися особисті речі відповідача та вона бажає проживати у цій квартирі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно договору купівлі-продажу від 28.10.2003 року ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_2 . Право власності зареєстроване Олександрійським МБТІ від 5 листопада 2003 року, реєстраційний номер 9434/66 стр. 179.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 20 березня 2019 року встановлено також, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_1 . У задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири відмовлено.

Згідно довідки КП «Житлогосп» від 08.02.2017 року №798, у квартирі по АДРЕСА_3 зареєстрований ОСОБА_1 - власник, ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_6 - дочка, ОСОБА_5 - син.

Згідно акту-розпорядження від 08.12.2017 року вих.№5799, складеного паспортистом ОСОБА_9 та сусідами ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , мешканцем квартири ОСОБА_1 , та затвердженого директором КП «Житлогосп», у ході обстеження було встановлено, що ОСОБА_3 в квартирі зареєстрована з 01.04.2008 року. Не проживає за даної адресою з 2014 року.

Проте, суд, оцінюючи зазначений акт-розпорядження, враховує те, що у рішенні Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20.11.2018 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини зазначено, що відповідно до акту-розпорядження від 11.06.2018 року про не проживання позивача у квартирі АДРЕСА_2 з жовтня 2014 року, то факт постійного не проживання був спростований показаннями позивача ОСОБА_5 , відповідача ОСОБА_3 і свідка. Суд, у вказаному рішенні зазначив, що робота в іншому місці не може вважатися непроживанням за адресою місця реєстрації.

Також суд відхиляє акт розпорядження від 08.12.2017 року вих.№5799, оскільки він спростовується поясненням як позивача так і відповідача. І позивач ОСОБА_5 і відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні повідомили, що ОСОБА_3 добровільно не виселяється із належної позивачу квартири і саме позивач у червня 2019 року заборонив їй проживати у квартирі, при цьому у квартирі залишилися її особисті речі. Водночас твердження позивача про те, що відповідач працює у місті Києві, тому рідко з`являється у квартирі не спростовують зазначених висновків суду, оскільки як вбачається з показань позивача і відповідача, її відсутність пов`язана з поважним причинами, а саме роботою у іншому місці, вона регулярно поверталась до помешкання не рідше ніж раз на декілька місяців і проживала у ньому, зараз вона не має можливості проживати у квартирі через перешкоди, які чинить позивач.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За приписами ст. 71, ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи встановлені судом обставини та зазначені норми права, зокрема те, що відповідач добровільно не виселялась з вказаної вище квартири, там знаходяться її особисті речі, вона фактично проживає у цій квартирі, її періодична відсутність пов`язана з характером роботи у іншому місті, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено, що відповідач була відсутня протягом року у квартирі без поважних причин, а отже позов є необгрунтованим, у його задоволенні слід відмовити.

Керуючись статтями 76, 81, 258, 260, 274, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , до ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного судуу порядку, передбаченому ст. 355 і п.15.5 ч.1 Перехідних положень ЦПК України.

Повне судове рішення складене 5 липня 2019 року.

Суддя Орловський В.В.