Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 295/12668/16-ц

провадження № 61-23477св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Житомирський державний технологічний університет,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду

м. Житомира від 27 жовтня 2016 року у складі судді Полонця С. М. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 12 січня 2017 року у складі колегії суддів: Широкової Л. В., Борисюка Р. М., Галацевич О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Житомирського державного технологічного університету про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що вона із 01 вересня 2011 року працювала у Житомирському державному технологічному університеті, проте наказом

від 30 серпня 2016 року № 170-п її незаконно звільнено з роботи у зв'язку із закінченням терміну дії контракту за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, однак вважає, що контракт набув статусу безстрокового, оскільки переукладався декілька разів і відповідач не повідомляв про припинення строку його дії.

Остаточно уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 6 826,13 грн та моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що звільнення позивача з роботи відбулося у зв'язку із закінченням дії контракту, а тому вимоги про поновлення позивача на роботі є необґрунтованими. Інші позовні вимоги є похідними, тому також не підлягають задоволенню.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 12 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Богунського районного суду м. Житомира

від 27 жовтня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У лютому 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 12 січня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не дотримався встановлених у пункті 6.2 контракту (трудового договору) строків і попередив про майбутнє звільнення менш як за два місяці, а тому відповідно до умов контракту термін його дії автоматично продовжено ще на один рік. Крім того, судами не встановлено, чи відповідає контракт вимогам закону, щодо наявності у ньому обов'язкових умов. Також на порушення вимог статей 58, 59 ЦПК України 2004 року, апеляційний суд приєднав незасвідчену копію Журналу реєстрації контрактів, повідомлень про звільнення Житомирського державного технологічного університету без огляду оригіналу.

У квітні 2017 року від Житомирського державного технологічного університету надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3, у яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість вимог ОСОБА_3

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 09 листопада 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 із вересня 2011 року працювала у Житомирському державному технологічному університету на посаді доцента кафедри економіки як обрана за конкурсом на умовах, викладених у контракті. У подальшому термін роботи продовжувався за новими контрактами.

31 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та Житомирським державним технологічним університетом укладений контракт № 8/2015, за умовами якого позивача призначено на посаду доцента кафедри економіки підприємства Житомирського державного технологічного університету на 0,5 ставки на строк із 01 вересня 2015 року по

31 серпня 2016 року.

05 квітня 2016 року ОСОБА_3 попереджено про майбутнє звільнення у зв'язку з закінченням терміну дії контракту під підпис в Журналі реєстрації контрактів, повідомлень про звільнення Житомирського державного технологічного університету за реєстром № 4, тобто у строк, передбачений контрактом.

У подальшому наказом Житомирського державного технологічного університету

від 30 серпня 2016 року № 170-п ОСОБА_3 звільнено з роботи із 31 серпня 2016 року у зв'язку з закінченням терміну дії контракту за пунктом 2 статті 36 КЗпП України.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працiвником та власником пiдприємства, установи, органiзацiї або уповноваженим ним органом чи фiзичною особою. Працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цiєю угодою, та дотримуватись внутрiшнього трудового розпорядку, а власник пiдприємства, установи, органiзацiї або уповноважений ним орган чи фiзична особа зобов'язується виплачувати працiвниковi заробiтну плату й забезпечувати умови працi, передбаченi законодавством про працю, колективним договором i угодою сторiн.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов'язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, зазначених у частині другій статті 23 КЗпП України, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Тобто такі договори вважатимуться укладеними на невизначений строк від часу їх укладення.

Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

У частині третій статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Згідно з положеннями частин дев'ятої, одинадцятої статті 55 Закону України «Про вищу освіту» посади науково-педагогічних працівників можуть займати особи, які мають науковий ступінь або вчене звання, а також особи, які мають ступінь магістра. Під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою вищого навчального закладу.

Пунктом 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації (далі - Положення), затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України

від 24 грудня 2002 року № 744, передбачено, що при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

Таким чином, норми трудового законодавства та спеціальні норми, що регулюють трудові правовідносини у вищих навчальних закладах, передбачають, зокрема, обіймання посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів - укладенню трудового договору (контракту) виключно шляхом проходження працівником конкурсного відбору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що оскільки позивача призначено доцентом кафедри економіки підприємства на підставі контракту, відповідно до умов якого сторонами було погоджено строк його дії, а саме - по 31 серпня 2016 року, тому звільнення позивача з 31 серпня 2016 року за закінченням строку дії контракту на підставі пункту 2

статті 36 КЗпП України є законним.

Доводи касаційної скарги про те, що відносини сторін мають безстроковий характер, оскільки контракт щорічно переукладався, є необґрунтованими, оскільки контракт є особливою формою трудового договору, укладення декілька раз поспіль контрактів з одним і тим самим працівником не перетворює трудові відносини на безстрокові. Крім того, у пункті 6.2 контракту прямо встановлено, що цей контракт не може «перейти» у договір на невизначений строку. Зазначеним пунктом контракту передбачена можливість лише його пролонгації на 1 рік за певних умов.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не дотримався встановлених у

пункті 6.2 контракту (трудового договору) строків і попередив про майбутнє звільнення менш як за два місяці, а тому відповідно до умов контракту термін його дії автоматично продовжено ще на один рік, є безпідставними, оскільки судами встановлено, що позивач була повідомлена про наступне звільнення у строки, передбачені контрактом. Суд касаційної інстанції в силу своїх повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України, не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду попередньої інстанції чи відкинуті ним.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що судами не встановлено, чи відповідає контракт вимогам закону щодо наявності у ньому обов'язкових умов, не заслуговує на увагу, оскільки суд касаційної інстанції відповідно до частини другої статті 400 ЦПК України перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суду першої інстанції. Вимоги щодо визнання недійсним контракту з підстав невідповідності його вимогам закону позивачем не заявлялось.

Доводи касаційної скарги про те, що на порушення вимог статей 58, 59 ЦПК України 2004 року апеляційний суд приєднав незасвідчену копію Журналу реєстрації контрактів, повідомлень про звільнення Житомирського державного технологічного університету без огляду оригіналу, не заслуговують на увагу, оскільки при долученні копії письмового доказу суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу, проте позивачем таке клопотання не заявлялося.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишенню без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик