Справа №: 398/167/19
провадження №: 2/398/1372/19
РІШЕННЯ

Іменем України

"28" грудня 2019 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області

у складі:

головуючого - судді Крімченко С.А.,

за участю секретаря - Куліковій В. В .

розглядаючи у судовому засіданні в м. Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до завідуючої Петрівської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Каліушко О.Ю. про визнання протиправною бездіяльність відповідача, визнання несправедливим та нікчемним правочину, визнання розпорядження недійсним та визначення осіб, які порушили права та інтереси позивача,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до завідуючої Петрівської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Каліушко О.Ю. та просить суд:

-визнати протиправною бездіяльність відповідача при розгляді його заяви вчинити нотаріальну дію;

-визнати несправедливим правочин , складений від імені його батька ОСОБА_2 , та який був підписаний іншою особою 25.03.2005 р.

-визнати правочин - заповіт від 25.03.2005 р. нікчемним та застосувати наслідків недійсності правочину;

-визнати розпорядження про включення в зміст правочину від 25.03.2005 р. Державного акта на земельну ділянку (пай) серії 1 - КР № 00520816, зареєстрованого за №16 від 21.05.2002 р., який належав ОСОБА_2 неправомірним, недійсним та несправедливим;

-зазначити ким були порушені , невизнані його, тобто позивача, права та інтереси, за захистом яких він звернувся до суду.

Свої вимоги мотивує тим, що в Петрівській районній державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу № 109 /2005 р. після смерті його батька ОСОБА_2 .В матеріалах спадкової справи є правочин від 25.03.2005 року , складений службовою особою від імені його батька ОСОБА_2 і підписаний іншою особою.Оскільки зазначений правочин не відповідає принципам, передбачених частинами 2,3,4 ст. 13 ЦК України через його невідповідність вимогам законодавства і моральним засадам суспільства, він звернувся з заявою до відповідача, у якого перебуває спадкова справа, щоб він перевірив чи відповідає правочин наведеним вимогам та визнати його нікчемним. Згідно повідомлення нотаріуса Каліушко О.Ю. від 05.08.2014 року нотаріус вважає, що визнати правочин нікчемним може лише суд.Відмову нотаріуса він своєчасно оскаржив до суду.Але ухвалою судді Олександрійського міськрайонного суду від 24.11.2016 року його скарга залишена без розгляду і йому запропоновано звернутися до суду в порядку позовного провадження. Вважає дії нотаріуса вчинити зазначену нотаріальну дію проявом бездіяльності, нотаріусом не враховано вимоги ст. 5 Закону України «Про нотаріат», не виконані прямі обов`язки , передбачені даним Законом та Порядом вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 р. Зміст правочину не може суперечити моральним засадам суспільства. Нотаріус зобов`язаний був перевірити чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать вимогам закону.Нотаріус має надати правову оцінку заповіту та чинність на момент смерті відповідача.Нотаріусом не враховано, що правочин від 25.03.2005 року свідчить про його несправедливість та невідповідність вимогам законодавства без додержання моральних засад суспільства.Так, на момент вчинення правочину від 25.03.2005 р. йому було 68 років і він був непрацездатною дитиною свого батька. Правочини, що вчиняються батьками не можуть суперечити правам та інтересам їхніх непрацездатних дітей , оскільки межею свободи заповіту є наявність спадкоємців, які не можуть бути позбавлені обов`язкової частки у спадщині, як особливого виду спадкування за законом.

До правочину від 25.03.2005 р. було неправомірно вшито розпорядження про відчуження Державного акта на земельну ділянку /пай/ серії 1 - КР № 00520816, зареєстрованого за №16 від 21.05.2002 р., яким володів його батько ОСОБА_2 . Державний акт на земельну ділянку не є правочином та не повинен був міститись в правочині від 25.03.2005 р. Набувач по правочину - заповіту від 25.03.2005 р. частково виконала його умови і шляхом шахрайства одержала право на всю земельну ділянку /пай/ його батька, а саме новий Державний акт на цю земельну ділянку серії КР № 040425 від 04.07.2007 р. за № 18, чим позбавлено його право на частку від спадщини,як співвласника цього нерухомого майна .

Крім того, на обґрунтування позовних вимог позивачем надіслано до суду клопотання в яких ОСОБА_1 зазначає про необхідність перевірити на відповідність моральних засад суспільства та встановити в рішенні суду, що заповіт від 25.03.2005 р., як акт розпорядження майном і одночасно правочин, складений в порушення норм моралі, є несправедливим. На момент складання заповіту і на момент відкриття спадщини йому, тобто позивачеві, було 68 років і він був непрацездатною дитиною свого батька. Набувач по правочину - заповіту від 25.03.2005р. оформила в обхід нотаріуса Державний акт на всю земельну ділянку. Заповіт складено з недотриманням форми, в заповіті не роз`яснено зміст ст. 13 ч.ч. 2,3,4; ст. 27 ч. 1 , ст. 203 ч.ч. 1,6; ч. 5 ст. 216, ч.2 ст. 228 , ст. 1242 ч. 2, ст. 1257 ч. 1 ЦК України. Не взято до уваги і не роз`яснено престарілому спадкодавцю , батькові позивача, якому було 95 р., що ним особисто 15 місяців тому , а саме 18.11.2003 р., було складено заповіт на свого сина ОСОБА_1 . Отже даний заповіт необхідно визнати нікчемним та застосувати наслідки недійсності.Також він не погоджується з рішеннями суду про визнання заповіту, який він оспорює, недійсним.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.02.2019 р. цивільну справу № 398/167/19 за позовом ОСОБА_1 до завідуючої Петрівською районною державною нотаріальною конторою Кіровоградської області Каліушко О.Ю. про визнання бездіяльності протиправною, визнання заповіту недійсним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - направлено за підсудністю до Петрівського районного суду Кіровоградської області.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 22.04.2019 р. ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.02.2019 р. по цивільній справі № 398/167/18 залишено без змін.

Ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області від 07.06.2019 р. заяву про самовідвід головуючого судді - Колеснік С.І. по цивільній справі № 398/167/18 задоволено, справу передано для повторного автоматизованого розподілу між суддями.

Ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області від 10.06.2019 р. заяву про самовідвід головуючого судді - Шаєнко Ю.В. по цивільній справі № 398/167/18 задоволено, справу передано для повторного автоматизованого розподілу між суддями.

У зв`язку з неможливістю повторного авторозподілу справи між суддями , оскільки не вистачало потрібної кількості суддів для розподілу справи , згідно розпорядження голови Петрівського районного суду Кіровоградської області від 10.06.2019 р. цивільну справу №398/167/18 передано до територіально найближчого Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.06.2019 р. справу №398/167/18 розподілено судді Крімченко С.А.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.06.2019 р. позов ОСОБА_1 було залишено без руху.

08.08.2019 р. відкрито провадження у справі.

08.10.2019 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Позивач в судове засідання не з`явився, в позові та у клопотаннях просить розглянути справу у його відсутність через похилий вік, стан здоров`я та віддалене місце проживання.

Відповідач в судове засідання не з`явилася. Від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Відзив на позовну заяу не поданий.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

Судом встановлено, щоІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про його смерть, виданим Червонокостянтинівською сільською радою Петрівського району Кіровоградської області /а.с. 116/.Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.8, а.с. 115).

Після смерті ОСОБА_2 в Петрівській державній нотаріальній конторі була відкрита спадкова справа №109 від 12 квітня 2005 року.Копія спадкової справи направлена на адресу суду.( а.с. 109-123)

Відповідно до спадкової справи № 109 / 2005 року, з заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_2 звернулися ОСОБА_3 , яка зазначила що вона є донькою спадкодавця та ОСОБА_1 , який зазначив що він є сином спадкодавця. В матеріалах даної спадкової справи є довідка від 07.11.2005 року №829 , видана виконкомом Червоноконстянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області , згідно якої зазначено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та до дня своєї смерті проживав та був зареєстрований в с.Новопетрівка Петрівського району Кіровоградської області.З 10.04.2005 року по теперішній час за даною адресою ніхто не проживає і не зареєстрований. Померлому на праві власності належить наступне майно: жилий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в с.Новопетрівка Петрівського району Кіровоградської області та земельна ділянка № НОМЕР_4 , площею 10.16 га ( державний акт серія КР №0052080). Від імені померлого сільською радою посвідчувався заповіт, р.н. №21 від 25.03.2005 року ( а.с. 117)

В матеріалах справи зберігається заповіт від 18.11.2003 р., посвідчений приватним нотаріусом Петрівського районного нотаріального округу Каліушко О.Є., за яким усе своє майно ОСОБА_2 заповів ОСОБА_1 (а.с. 118) та заповіт від 25.03.2005 р., посвідчений секретарем Червоноконстянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області Ушаковою Н.М., за яким усе своє майно ОСОБА_2 заповів ОСОБА_3 (а.с. 119).

Також в матеріалах спадкової справи є Державний акт на право приватної власності на землю І-КР № 005208, виданий на ім`я ОСОБА_2 ,згідно якого йому передана у приватну власність земельна ділянка № НОМЕР_4 площею 10,16 га на території Червоноконстянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області ; свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно з частиною першою статті 1235 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

У відповідності до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

В силу ч.ч. 2, 3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Відповідно до статті 1251 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не погоджувався з заповітом від 25.03.2005 р., посвідчений секретарем Червоноконстянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області Ушаковою Н.М., за яким усе своє майно ОСОБА_2 заповів ОСОБА_3 . Відповідно 27.03.2008 року позивач звертався з позовом до Петрівського районного суду Кіровоградської області , в якому просив визнати правочин-заповіт від 25.03.2005 року недійсним та неправомірним; визнати дійсним заповіт від 18.11.2003 року та за ініціативою суду прийняти рішення про відшкодування завданих збитків і компенсацію моральної шкоди.

Рішенням Петрівського районного суду від 28.09.2010 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Червоноконстянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним .Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 31.08.2011 року рішення Петрівського районного суду від 28.09.2010 року скасовано.Позов задоволено частково. Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в с.Червоноконстянтинівка Петрівського району Кіровоградської області. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.02.2012 року рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 31.08.2011 року скасовано. Залишено в силі рішення Петрівського районного суду від 28.09.2010 року.

Судом встановлено, що 26 липня 2014 року позивач звертався з заявою в Петрівську районну державну нотаріальну контору з заявою про визнання заповіту від 25 березня 2005 року нікчемним та необхідністю роз`яснення спадкоємцю за даним заповітом, що спадкування має здійснюватися за законом.

05.08.2014 року за № 652/02-14 завідуючою Петрівської районної державної нотаріальної контори Каліушко О.Ю. у відповідь на дане клопотання ОСОБА_1 направлено лист , в якому роз`яснено положення ст. 1254 ЦК України .Також зазначено, що в тексті заповіту умов, які суперечать закону або моральним засадам суспільства, немає. Нікчемність заповіту визнається судом. Зазначено, що постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій була винесена 26 червня 2006 року , в якій роз`яснено право ОСОБА_1 на обов`язкову частку та на оскарження постанови до суду.

Позивач не погодився з такою відповіддю та оскаржив до суду дії нотаріуса. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 24 листопада 2016 року скаргу ОСОБА_1 про відмову вчинити нотаріальну дію залишено без розгляду, так як наявний спір про право.Дана ухвала залишена без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 17 січня 2017 року.

Відповідно позивач ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до завідуючої Петрівської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Каліушко О.Ю. та просить суд:

-визнати протиправною бездіяльність відповідача при розгляді його заяви вчинити нотаріальну дію;

-визнати несправедливим правочин , складений від імені його батька ОСОБА_2 , та який був підписаний іншою особою 25.03.2005 р.

-визнати правочин - заповіт від 25.03.2005 р. нікчемним та застосувати наслідків недійсності правочину;

-визнати розпорядження про включення в зміст правочину від 25.03.2005 р. Державного акта на земельну ділянку (пай) серії 1 - КР № 00520816, зареєстрованого за №16 від 21.05.2002 р., який належав ОСОБА_2 неправомірним, недійсним та несправедливим;

-зазначити ким були порушені , невизнані його, тобто позивача, права та інтереси, за захистом яких він звернувся до суду.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року N 3425-XII "Про нотаріат" з наступними змінами (далі по тексту -Закон N 3425-XII).

Частиною 1 ст. 1 Закону N 3425-XII встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Частиною 2 ст. 1 Закону N 3425-XII передбачено: вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Статтею 50 Закону N 3425-XII передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта.

Закон N 3425-XII поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону N 3425-XII нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Згідно положення ст. 49 Закону N 3425-XII ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо:

1) вчинення такої дії суперечить законодавству України;

2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії;

3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії;

4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства;

5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень;

6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності;

7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення;

8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням;

9) в інших випадках, передбачених цим законом.

Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону.

Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Таким чином, предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні.

Згідно ст. 69 Закону N 3425-XII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця , наявність заповіту , час і місце відкриття спадщини , склад спадкового майна. Нотаріус також перевіряє коло осіб , які мають право на обов`якову частку в спадщині.

Згідно п.2 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі Порядок) нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 зазначеного Закону.

Згідно ч.3 ст. 47 Закону N 3425-XII для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи або ділову репутацію юридичної особи, які мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережні виправлення, документи, тексти яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також документи, написані олівцем.

В п.5 Глави 10 Порядку передбачено порядок видачі нотаріусами свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме :

5.1. При оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі.

5.2. Якщо для оформлення спадщини надано кілька заповітів спадкодавця, нотаріус повинен надати їм правову оцінку, керуючись положеннями статті 1254 Цивільного кодексу України.

5.3. Якщо заповіт визнаний судом недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 та 231 Цивільного кодексу України.

5.4. У разі визнання заповіту недійсним спадкування відбувається за законом.

5.5. При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обов`язково з`ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України.

5.6. Коло спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначається на день відкриття спадщини.

5.9. Право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки.

Право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обов`язкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 Цивільного кодексу України йому роз`яснено і він не претендує на одержання обов`язкової частки у спадщині.

5.10. При визначенні розміру обов`язкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обов`язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом.

5.11. При визначенні розміру обов`язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. До складу спадкового майна входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від того, зроблено розпорядження у заповіті чи безпосередньо у банку (фінансовій установі).

Підпункт 5.12 пункту 5 глави 10 розділу II виключено на підставі Наказу Міністерства юстиції № 1951/5 від 26.12.2012\

5.12. Якщо заповідана лише частина спадкового майна, обов`язкова частка визначається, виходячи із вартості всього спадкового майна, але виділяється обов`язковому спадкоємцю з тієї частки спадкового майна, що залишилась поза заповітом. Якщо частка майна, що залишилась не заповіданою, менша порівняно із розміром обов`язкової частки у спадщині, обов`язковий спадкоємець отримує частку, якої не вистачає, із заповіданої частини спадкового майна.

5.13. Якщо спадкоємець за заповітом є одночасно і спадкоємцем за законом, частина спадкового майна, яка залишилася поза заповітом, ділиться порівну між усіма спадкоємцями за законом, у тому числі й спадкоємцем, зазначеним у заповіті.

5.14. Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

5.15. Визначивши розмір обов`язкової частки, нотаріус видає спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, свідоцтво про право на спадщину за законом, а спадкоємцеві за заповітом - свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

5.16. Якщо в заповіті зазначені родинні відносини спадкоємця зі спадкодавцем, нотаріус перевіряє документи, що підтверджують факт родинних відносин, та за бажанням спадкоємців зазначає про родинні відносини у свідоцтві про право на спадщину за заповітом.

Як свідчить із листа від 05.08.2014 року за № 652/02-14 завідуючої Петрівської районної державної нотаріальної контори Каліушко О.Ю. у відповідь на клопотання ОСОБА_1 , нотаріусом Каліушко О.Ю. при наявності 2 заповітів спадкодавця було роз`яснено спадкоємцю ОСОБА_1 положення ст. 1254 ЦК України. Також зазначено, що в тексті заповіту умов, які суперечать закону або моральним засадам суспільства, немає. Зазначено, що постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій, була винесена 26 червня 2006 року , в якій роз`яснено право ОСОБА_1 на обов`язкову частку та на оскарження постанови до суду. Тобто, дії нотаріуса Каліушко О.Ю. відповідали вимогам, передбаченим п.5 глави 10 Порядку.

Позивач в клопотанні від 26.07.2014 року, адресованому нотаріусу, зазначав, що заповіт від 25.03.2005 року суперечить вимогам ч.6 ст. 203 ЦК України, так як на момент складення заповіту йому, тобто позивачу, було 68 років і він був непрацездатним.

Згідно ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова(вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом ( обов`язкова частка).

Суб`єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю - спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 Кодексу).

Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов`язків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 Кодексу).

За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 Кодексу).

Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодекс, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сім`ї чи найближчих родичів спадкодавця.

Офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 1241 ЦК щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині, викладене в рішенні Конституційного Суду України від 11.02.2014 № 1-рп/2014 (справа № 1-1/2014).

Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абз.1 ч. 1 ст. 1241 ЦК щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях ч. 3 ст. 75 СК, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний».

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Так, згідно з ч. 4 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 № 966-ХIV, з наступними змінами, до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані інвалідами в установленому порядку.

Абзац 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 за № 1058-IV, з наступними змінами, визначає: непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Тобто, наявність осіб, які мають на обов`язкову частку у спадщині не позбавляє права спадкодавця скласти заповіт на користь іншої особи на все спадкове майно. При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обов`язково з`ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України.Позивачу було роз`яснено його право на обов`язкову частку у спадщині ще в постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій, яка була винесена 26 червня 2006 року( про що зазначено в листі нотаріуса) і яку позивач не долучив до матеріалів справи.

В заповіті від 25.03.2005 р., посвідченому секретарем Червоноконстянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області Ушаковою Н.М., спадкодавець ОСОБА_2 заповів ОСОБА_3 усе своє майно.

Згідно п.2 пп.2.6 Порядку умова, визначена у заповіті, є нікчемною, якщо вона суперечить закону або моральним засадам суспільства.Така ж норма міститься і в ч.2 ст. 1242 ЦК України.

Будь-яких умов, які б суперечили закону або моральним засадам суспільства в даний заповіт включено не було. Про це також було зазначено нотаріусом позивачу.

Як уже було встановлено, рішенням Петрівського районного суду від 28.09.2010 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Червоноконстянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним .Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 31.08.2011 року рішення Петрівського районного суду від 28.09.2010 року скасовано.Позов задоволено частково. Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в с.Червоноконстянтинівка Петрівського району Кіровоградської області. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.02.2012 року рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 31.08.2011 року скасовано. Залишено в силі рішення Петрівського районного суду від 28.09.2010 року.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення , є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Суд зазначає, що нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 ЦК тощо), а оспорювані правочини- якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Так, зокрема, в мотивувальній частині ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.02.2012 року зазначено, що при посвідченні оспорюваного заповіту було дотримано вимоги чинного законодавства та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами комітетів сільських, селищних, міських рад України за № 256/4566 від 26 жовтня 1994 року.

Тобто, заповіт від 25.03.2005 р., як було встановлено зазначеними вище рішеннями судів , був складений особою, яка мала на це право, а саме секретарем Червоноконстянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області Ушаковою Н.М. , на яку покладено рішенням Червоноконстянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області від 25.04.2002 року №13 обов`язки по виконанню нотаріальних дій та з додержанням вимог щодо його форми та посвідчення. Тому відсутні підстави для визнання його нікчемним згідно ч. 1 ст. 1257 ЦК України.

Крім того, суд зазначає, що у нотаріуса були відсутні підстави та повноваження визнати такий заповіт нікчемним, як наполягав позивач .

Також суд зазначає, що дана вимога повинна пред`являтися до спадкоємця за заповітом ОСОБА_3 та Червоноконстянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області, а не до нотаріуса.

Позивач не погодився з зазначеними вище рішеннями суду, зазначивши про це в клопотанні, направленому на адресу суду, з підстав, які вже були предметом розгляду зазначеними вище судами.

У рішенні від 29 жовтня 2015 року (заява N 32053/13) у справі "Устименко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив: "Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Суд зазначає, що не передбачено чинним законодавством визнання правочину несправедливим , як самостійної вимоги, і тому дана вимога не підлягає задоволенню.

Позивачем заявлена вимога визнати розпорядження про включення в зміст правочину від 25.03.2005 р. Державного акта на земельну ділянку (пай) серії 1 - КР № 00520816, зареєстрованого за №16 від 21.05.2002 р., який належав ОСОБА_2 неправомірним, недійсним та несправедливим. Мотивував тим, що до правочину від 25.03.2005 р. було неправомірно вшито розпорядження про відчуження Державного акта на земельну ділянку /пай/ серії 1 - КР № 00520816, зареєстрованого за №16 від 21.05.2002 р., яким володів його батько ОСОБА_2 . Державний акт на земельну ділянку не є правочином та не повинен був міститись в правочині від 25.03.2005 р. Набувач по правочину - заповіту від 25.03.2005 р. частково виконала його умови і шляхом шахрайства одержала право на всю земельну ділянку /пай/ його батька, а саме новий Державний акт на цю земельну ділянку серії КР № 040425 від 04.07.2007 р. за № 18, чим позбавленого його право на частку від спадщини,як співвласника цього нерухомого майна .

Позивачем до клопотання додавалося рішення Олександрійського міськрайонного суду від 15.03.2016 року за позовом ОСОБА_1 до Петрівської райдержадміністрації , ОСОБА_3 , третя особа відділ Держгеокадастру у Петрівському районі Кіровоградської області про визнання недійсними Державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов`язання скасувати їх державну реєстрацію. Згідно даного рішення визнано недійсним Державний акт серії КР № 040425 на право власності на земельну ділянку площею 10.16 га, яка розташована на території Червонокостянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області, який 04 липня 2007 року був виданій ОСОБА_3 .

Відповідно, до складу спадкового майна, яке залишилося після смерті спадкодавця ОСОБА_2 входить земельна ділянка на підставі Державного акту на право приватної власності на землю І -КР № 005208, який виданий на ім`я ОСОБА_2 ,згідно якого йому передана у приватну власність земельна ділянка № НОМЕР_4 площею 10,16 га на території Червоноконстянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області та житловий будинок на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 .В матеріалах спадкової справи містяться правовстановлюючі документи на дане майно. Відповідно , нотаріус правомірно встановив обсяг спадкового майна , на яке має бути видано свідоцтво про право на спадщину, як це передбачено ст. 69 Закону « Про нотаріат» ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин). Крім того, відповідно до п.п. 5.11. п.5 глави 10 Порядку при визначенні розміру обов`язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. До складу спадкового майна входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від того, зроблено розпорядження у заповіті чи безпосередньо у банку (фінансовій установі).Спадкодавець заповів в заповіті все своє майно, в тому числі і зазначену земельну ділянку. Тому в задоволенні даної вимоги необхідно відмовити.

Крім цього, позивач просив в рішенні визначити коло осіб , якими були порушені та , невизнані його, тобто позивача, права та інтереси.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Із чіткого змісту наведених норм права (ч.1ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України) та відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду України право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес АБО ПОРУШЕНІ, АБО НЕВИЗНАНІ, АБО ОСПОРЮЮТЬСЯ.

Так, Верховний Суд України у постанові від 18 травня 2016 р. у справі № 6-658цс15 висловив наступну правову позицію: «Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні».

При розгляді даного позову не встановлено порушення відповідачем прав , свобод та законних інтересів позивача. Тому в задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити. Крім того, суд не може зазначати коло осіб, які не були учасниками справи та які б могли порушити права , свободи чи законні інтереси позивача своїми діями чи бездіяльністю.

З урахуванням викладеного, суд вважає , що в задоволенні даного позову необхідно відмовити .

Керуючись ст. ст.ст. 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України , суд,-

Вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до завідуючої Петрівської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Каліушко О.Ю. про визнання протиправною бездіяльність відповідача, визнання несправедливим та нікчемним правочину, визнання розпорядження недійсним та визначення осіб, які порушили права та інтереси позивача .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його складення до Кропивницького апеляційного суду через Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Завідуюча Петрівської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Каліушко О.Ю. (місцезнаходження: 28300, Кіровоградська область Петрівський район смт Петрове вул Центральна, 21).

Повний текст рішення складено 03.01.2020 року

Суддя