І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Агєєва О.В., Канурної О.Д.,
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Артемівського міськрайонного суду До-нецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця»), в якому зазначила, що з 04 серпня 1995 року вона працевлаштувалася до ДП «Донецька залізниця», де почала свою трудову діяльність на посаді учня чергового стрілочно-го посту.
З 08 липня 2016 року була прийнята на роботу до Структурного підрозділу «Донецька ди-рекція залізничних перевезень» Регіональної філії ПАТ «Укрзалізниця», звідки у відповідності до наказу (розпорядження) № 4682/ДН-ос від 10 липня 2017 року її було звільнено з 17 липня 2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату.
Однак, після звільнення роботодавець не розрахувався з нею по заборгованості із заробітної плати за період з 15 березня по 17 липня 2017 року, не виплатив компенсацію за 33 дні невикористаної відпустки та не виплатив вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Оскільки відповідач не виплатив їй належні при звільненні суми, позивачка зверталася до суду із позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації при звільненні та середнього заробітку. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 травня 2018 року по справі № 219/2078/18 заявлений позов було задоволено та стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 9488 грн. 24 коп., компенсацію за невикористані відпустки (33 дні) у розмірі 2746 грн. 61 коп., вихідну допомогу при звільненні у розмірі 2070 грн. 02 коп., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 52 400 грн. 46 коп.
Постановою Апеляційного суду Донецької області від 15 серпня 2018 року вказане рішення було залишено без змін.
Рішенням Артемівський міськрайонний суд Донецької області від 21 травня 2019 року по-зовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення моральної шко-ди задоволено частково, з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто грошову суму у розмірі 10000 грн., вирішено питання судових витрат.

На судове рішення відповідач АТ «Українська залізниця» приніс апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 травня 2019 року через неправильне застосування норм матеріального права та відмовити у задоволенні заявлених вимог у повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначив, що виробничі підрозділи регіональної філії «Донецька залізниця», а саме Донецька дирекція залізничних перевезень і виробничі потужності, що закріплені за нею, знаходяться на території міста Донецька, які з 2014 року і по теперішній час органами державної влади України не контролюються. Переміщення вантажів залізничним транспортом через лінію зіткнення припинено. У зв`язку з захопленням невідомими особами адміністративних будівель та виробничих об`єктів АТ «Укрзалізниця», розташованих зокрема у місті Донецьку, контроль над господарською діяльністю втрачено. За цих обставин вважає, що відсутня вина підприємства з невиплати належних працівнику сум при звільнені, що також підтверджується висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року. Вказаним висновком підтверджено наявність форс-мажорних обставин, що унеможливило виконання відповідачем своїх зобов`язань у відповідності до ст.ст. 47, 83, 115, 115 КЗпП України. Відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, а також виконати свої зобов`язання за трудовим договором. Посилаючись на наведене робить висновок, що вина у нанесені позивачу моральної шкоди відсутня.

Крім того, в апеляційній сказі наголошується на тому, що позивач, пред`явивши вимоги про стягнення грошової компенсації за заподіяну йому моральну шкоду, обґрунтувала її виключно словами, що містяться у позові, не надавши жодних належних і допустимих доказів в обґрунту-вання її наявності і розміру.

Позивачем рішення суду в апеляційному порядку не оскаржено, відзиву на апеляційну ска-ргу не подано.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійсню-ється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирі-шення справи.

Відповідно до ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливос-тями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в су-довому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених ст. 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ці-ною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеля-ційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Матеріалами справи встановлено, що позов ОСОБА_2 подано до суду у листопаді 2018 року.

Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 1 січня 2018 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 1762 грн.

Визначена позивачем у позові ціна позову складає 20 000 грн., що менше ста розмірів про-житкового мінімуму для працездатних осіб

Таким чином, дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи, оскільки ці-на позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупере-джений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту поруше-них, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права ро-бити висновки щодо неоскарженої частини.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з на-ступних підстав.

Постановою Кабінету Міністрів України № 938 від 31 жовтня 2018 року змінено тип публі-чного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменова-но його в акціонерне товариство «Українська залізниця» (скорочене найменування АТ «Укрзаліз-ниця»).

До матеріалів справи залучено рішення Артемівського міськрайонного суду від 03 травня 2018 року у справі № 219/2078/18 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрзалізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації при звільненні та середнього заробітку за час за-тримки розрахунку, яким з відповідача на користь позивача стягнута заборгованість по заробітній платі у розмірі 9488 грн. 24 коп., компенсацію за 33 дні невикористаної відпустки у розмірі 2746 грн.61 коп., вихідну допомогу при звільненні у розмірі 2070 грн. 02 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 52 400 грн.46 коп. з утриманням податків та обов`язкових пла-тежів (а.с. 12-16).

Постановою апеляційного суду Донецької області від 15 серпня 2018 року рішення Арте-мівського міськрайонного суду від 03 травня 2018 року у справі № 219/2078/18 залишено без змін (а.с. 17-20). В мотивувальній частині свого рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що затримка розрахунку при звільненні ОСОБА_1 сталася саме з вини відповідача. Дійшовши такого висновку, апеляційний суд пого-дився з висновками суду першої інстанції, який поклав на відповідача відповідальність, передба-чену ст. 117 КЗпП України та стягнув на користь позивача середній заробіток за час затримки роз-рахунку.

Це рішення сторонами в установленому законом порядку не оскаржувалося та набрало за-конної сили.

Розглядаючи позов про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався принципом преюдиційності судових рішень - обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій бе-руть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановле-но законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 548/981/15ц.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає доведеною наявність вини відповідача у затримки розрахунку при звільненні позивача, що встановлено вказаними преюдиціальними рішеннями.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інте-ресів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до пору-шення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього За-кону.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом мора-льної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних стра-ждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для органі-зації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (ст.237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваже-ним ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згід-но із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього до-даткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немай-нової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юриди-чних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із від-повідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як віднов-ленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України 2004 року).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потер-пілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто несвоєчасно про-веденого розрахунку при звільненні, що доведено преюдиційними судовими рішенням, відшкоду-вання моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі N 6-23цс12.

На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, апеляційний суд дійшов висновку, що факт порушення законних прав позивача має своє підтвердження.

Значний термін повного розрахунку з позивачем, який відбувся тільки після організації по-зивачкою діяльності по підготовці позовної зави та звернення з позовом до суду, призвів до мора-льних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції вра-хував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та обґрунтовано визначити суму компен-сації у розмірі 10 000 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, про що зазначає у апеляційній скарзі заявник.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задово-лення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задово-лення, витрати позивача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід віднести на рахунок відповідача.

Керуючись ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 серпня 2019 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

О.В. Агєєв

О.Д. Канурна