Постанова

Іменем України

07 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 335/8691/17

провадження № 61-14938св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-Запорізьке комунальне підприємство міського електротранспорту «Запоріжелектротранс»,
відповідачі: ОСОБА_4, публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційні скарги Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту «Запоріжелектротранс» та ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В., Гончар М. С., від 25 січня 2018 року в справі за позовом Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту «Запоріжелектротранс» до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору іпотеки недійсним.

Встановив:

У липні 2017 року Запорізьке комунальне підприємство міського електротранспорту «Запоріжелектротранс» (далі - Запорізьке КП МЕ «Запоріжелектротранс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 20 січня 2007 року відповідачі уклали договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку банку будівлю магазину Б, загальною площею 97,3 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що договір іпотеки не відповідає вимогам статті 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), так як при його укладенні ОСОБА_4 ввела банк в оману і не повідомила про те, що в приміщенні магазину розташована опора контактної мережі, яка належить позивачу, останній своєї згоди на передачу в іпотеку майна комунальної власності не надавав, тому просив суд про задоволення позову.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2017 року позов задоволено; визнано недійсним договір іпотеки від 20 січня 2007 року № 010/02-2/21/2, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4, предметом якого є нерухоме майно: будівля магазину літ. Б, загальною площею 97,3 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний договір іпотеки укладено з порушенням вимог закону, оскільки ОСОБА_4 при укладенні договору іпотеки приховала від банку наявність в середині приміщення магазину опори контактної мережі, яка є власністю комунального підприємства, а тому договір є недійсним як такий, що укладений внаслідок обману.

Постановою апеляційного судуЗапорізької області від 25 січня 2018 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2017 року скасовано, позов залишено без задоволення; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про задоволення позову є передчасними, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах закону, крім того, установлено, що спірним договором іпотеки права Запорізького КП МЕ «Запоріжелектротранс» не порушені.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, Запорізьке КП МЕ «Запоріжелектротранс» просить скасувати постанову апеляційного суду та направити справу на новий апеляційний розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи дійшов односторонніх та передчасних висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки судом порушено норми матеріального та процесуального права, належним чином не досліджено докази у справі, що призвело до порушення права позивача на володіння та користування своїм майном.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 просить скасувати постанову апеляційного суду та направити справу на новий апеляційний розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи порушено норми процесуального права, внаслідок чого її не було належним чином повідомлено про дату розгляду справи апеляційним судом.

Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2018 року, серед іншого, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Запорізького КП МЕ «Запоріжелектротранс» та витребувано справу № 335/8691/17 з Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року, серед іншого, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 у вказаній справі.

15 травня 2018 року вказану справу передано на розгляд Верховного Суду.

У травні 2018 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» надіслало до Верховного Суду відзив на касаційні скарги Запорізького КП МЕ «Запоріжелектротранс» та ОСОБА_4, у якому просить у задоволенні вказаних касаційних скарг відмовити, а постанову апеляційного суду залишити без змін.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування постанови апеляційного суду, доводи касаційних скарг не підтверджують неправильного застосування судом при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам моральним засадам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частини перша і третя статті 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За змістом частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Судом установлено, що між сторонами у справі виник спір з приводу передачі ОСОБА_4 у заставу банку магазину літ. Б, загальною площею 97,3 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1. Вказаний магазин збудованийОСОБА_4 у 2005 році над сходами підземного пішохідного переходу в АДРЕСА_1.

Будівля магазину прийнята в експлуатацію Державною приймальною комісією без будь-яких зауважень і застережень, що підтверджується відповідним Актом, затвердженим розпорядженням Запорізького міського голови від 06січня 2006 року№ 8-р.

У передбаченому законом порядку дії Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту, розпорядження міського голови про затвердження акту державної приймальної комісії, рішення виконкому про оформлення права власності на будівлі магазинів позивачем у цій справі не оспорювалися і не оскаржувалися, в судовому порядку неправомірними, недійсними, нечинними тощо не визнавалися. Застережень щодо відхилення від затвердженого проекту будівництва, знаходження в приміщенні магазину будь-якого комунального майна, зокрема, опори електромережі, ні Акт Державної приймальної комісії, ні рішення виконкому, ні свідоцтво про право власності не містять.

Надані позивачем інвентарна картка, схема контактної мережі, лист заступника директора ДП Київської державної регіональної технічної інспекції міського електротранспорту від 19 червня 2017 року не скасовують вищевказаний Акт державної приймальної комісії про відповідність будівель магазинів як проектній документації, так і державним будівельним нормам.

20січня 2007 рокуміж ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 на забезпечення кредитних зобов'язань ОСОБА_7 всумі 150 000,00доларів США укладено іпотечний договір, предметом якого є вищевказаний магазин. Протягом 2008-211 років сторони неодноразово вносили зміни до договору іпотеки, в тому числі і щодо розміру кредитного забезпечення, згідно яким іпотекою забезпечені боргові зобов'язання ОСОБА_7 на суму, еквівалентну 315 000,00доларів США, а в остаточній редакції договору - на суму 2 430 830,00грн.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_6 умов кредитного договору, рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 10 листопада 2014року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22 червня 2016року, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 20січня 2007 року № 010/02-2/21/2 на будівлю магазину літ. Б, загальною площею 97,3 кв.м, що знаходиться на АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_4, з метою погашення заборгованості в сумі 3 296 695,84грн на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором від 19 січня 2007 року № 010/02-2/21, шляхом проведення торгів у виконавчому провадженні за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

При ухваленні рішення про звернення стягнення на іпотечне майно предметом судового дослідження була, у тому числі, і відповідність договору іпотеки вимогам статей 203, 215 ЦК України.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 20 липня 2017рокувідкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначених судових рішень, складено акт опису і арешту нерухомого майна, здійснено оцінку про вартість іпотечного майна, розмір якої станом на 20 лютого 2017рокустановить 1 914 000,00грн.

Суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що спірним договором іпотеки права Запорізького КП МЕ «Запоріжелектротранс» не порушено.

Доводи касаційних скарг вказаних висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

У касаційній скарзі Запорізьке КП МЕ «Запоріжелектротранс» посилається на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку відмову у задоволенні позову, оскільки під час розгляду справи не враховано того, що в середині будівлі магазину знаходяться опори контактної мережі, які передано в іпотеку разом з магазином, чим порушено права позивача.

Слід зазначити, що суд апеляційної інстанцій надав належну правову оцінку вказаним доводам та обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки матеріалами справи не встановлено, що спірним договором іпотеки порушені права Запорізького КП МЕ «Запоріжелектротранс». Крім того, невиконання ОСОБА_4 гарантійного зобов'язання не є підставою для визнання іпотечного договору недійсним як такого, що укладений внаслідок обману.

Належні позивачеві опори електромережі не були об'єктами застави, оскільки ні Акт Державної приймальної комісії про прийняття магазину в експлуатацію, ні рішення виконкому міської ради, ні свідоцтво про право власності не містять в собі відомостей про наявність в приміщенні іпотечного майна будь-яких опор електромережі, що належать позивачеві.

Слід зазначити, що позивач не позбавлений права на звернення до суду за захистом свого порушеного права в інший спосіб ніж визнання договору іпотеки недійсним, зокрема, наприклад з позовом про усунення перешкод у користуванні майном.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, оскільки належним чином не повідомив її про дату та час судового засідання, внаслідок чого відповідач не змогла скористатися процесуальними правами на участь у розгляді справи. Крім того, посилається на те, що суд безпідставно відмовив їй у задоволенні клопотання про перенесення розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що апеляційним судом двічі 07 та 19 грудня 2017 року направлялися ОСОБА_4 судові повістки про виклик у судове засідання за останньою відомою адресою місця її проживання, яка зазначена в позовній заяві і в її заяві про визнання позову. Проте, 19 грудня 2017 року і 05 січня 2018 року повістки повернулися до апеляційного суду із зазначенням причин невручення - інші причини, що не дали змоги виконати обов'язок щодо пересилання поштової кореспонденції. З метою забезпечення права сторін на участь у судовому розгляді справи інформація про час і місце розгляду справи була завчасно оприлюднена на офіційному веб-сайті апеляційного суду.

24 січня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до апеляційного суду із клопотанням про відкладення розгляду справи, у якому зазначала, що про дату розгляду справи дізналася 21 січня 2018 року та потребує додаткового часу для пошуку адвоката.

З наведеного вбачається, що суд апеляційної інстанції повідомив ОСОБА_4 про час і місце розгляду справи передбаченими чинним законодавством способами та дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідач була ознайомлена з інформацією про час та місце розгляду справи (про що не заперечує у заяві про відкладення розгляду справи) та мала реальну можливість для забезпечення свого представництва як у суді першої, так і у суді апеляційної інстанції. Крім того, апеляційним судом відмовлено у задоволенні позову, де ОСОБА_4 є відповідачем у справі, а ОСОБА_4 не оскаржує судову постанову з підстав неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального права, тобто по суті.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Підстави для скасування судової постанови відсутні, а тому касаційні скарги слід залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.

У серпні 2018 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» надіслав засобами поштового зв'язку до Верховного Суду заяву про залучення до справи процесуального правонаступника.

Заява мотивована тим, що 11 квітня 2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт» укладено договори відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами № 010/02-2/21, 010/02-2/21/2.

Відповідно до статті 55 ЦПК Україниу разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

З огляду на те, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не надано належних доказів процесуального правонаступництва у справі № 335/8691/17, колегія суддів вважає за необхідне відмовити ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у задоволенні клопотання про залучення правонаступника у справі.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Відмовити у задоволенні клопотання публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про залучення до справи товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» як процесуального правонаступника публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль».

Касаційні скарги Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту «Запоріжелектротранс» та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2018 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційних скарг покласти на Запорізьке комунальне підприємство міського електротранспорту «Запоріжелектротранс» та ОСОБА_4.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська