Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 562/1651/16-ц

провадження № 61-31146св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області у складі судді Мички І. М. від 06 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Хилевича С. В., від 21 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 24 березня 2008 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 26 000,00 дол. США на термін до 21 березня 2011 року та зобов'язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у порядку, встановленому кредитним договором.

Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 04 липня 2016 року становить 90 180,20 дол. США і складається із: 21 947,40 дол. США - заборгованості за кредитом; 26 763,59 дол. США - заборгованості за відсотками та пені у розмірі 41 469,21 дол. США.

З урахуванням зазначеного та посилаючись на право банку повернення частини заборгованості, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 21 947,40 дол. США та за відсотками - 26 763,59 дол. США.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 лютого 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, питання про поновлення пропущеного строку позовної давності не порушував.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що судовим рішенням від 21 листопада 2011 року з відповідача на користь банку стягнута заборгованість, яка утворилась станом на 27 вересня 2011 року, а повторне стягнення раніше стягнутих сум заборгованості є неможливим в силу статті 61 Конституції України. Також не підлягають задоволенню вимоги банку про стягнення відсотків, нарахованих поза межами строку дії договору, оскільки умовами кредитного договору не встановлено розмір відсотків після спливу строку, зазначеного у договорі (21 березня 2011 року).

У липні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності, оскільки умовами кредитному договорі передбачено строк позовної давності у п'ять років, а у зв'язку із зверненням до суду з позовом у 2011 році відбулось переривання строку позовної давності, а тому, звертаюсь до суду з цим позовом у липні 2016 року, банк не пропустив строк позовної давності. Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку, не врахував, що банком був поданий уточнений розрахунок заборгованості, яка нарахована у межах строку позовної давності, а також те, що банк має право на стягнення заборгованості за кредитним договором після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається, установлено, що 24 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 26 000 дол. США, зі сплатою 16,00 % річних, на термін до 21 березня 2011 року.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 21 листопада 2011 року з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка утворилась станом на 27 вересня 2011 року, у розмірі 40 404,22 дол. США і складається із: заборгованості за кредитом - 21 947,40 дол. США; заборгованості за відсотками - 11 273,60 дол. США; пені - 5 229,34 дол. США, а також штрафів: 31,37 дол. США - штраф (фіксована частка); 1 922,52 дол. США - штраф (процентна ставка).

Даних про виконання цього рішення суду матеріали справи не містять.

Звертаючись до суду з цим позовом, банк просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 21 947,40 дол. США та за відсотками - 26 763,59 дол. США.

До суду апеляційної інстанції позивач подав уточнений розрахунок заборгованості, згідно з яким заборгованість за відсотками, нарахованими за період з 28 вересня 2011 року по 29 листопада 2013 року, становить 15 470,48 дол. США.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з умовами кредитного договору сторонами погоджено строк виконання зобов'язань за цим договором - кінцевий строк повернення кредиту - 21 березня 2011 року.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 14-154цс18), наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки строк дії кредитного договору сплив 21 березня 2011 року, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось після 21 березня 2011 року.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог по стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за процентами, які нараховані поза межами дії строку кредитного договору.

З огляду на це, доводи касаційної скарги про те, що банк має право на стягнення з відповідачів процентів за період з 28 вересня 2011 року по 29 листопада 2013 року, є безпідставними, оскільки суперечать встановленим судом обставинам справи та правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 14-154цс18).

Щодо позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів виходить із такого.

У справі, що переглядається, установлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 21 листопада 2011 року з відповідача на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором у повному обсязі.

Із розрахунку, наданого банком до суду апеляційної інстанції, вбачається, що заборгованість за тілом кредиту відсутня (а. с. 94).

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Рішення суду першої інстанції не підлягає касаційному перегляду, оскільки скасовано рішенням апеляційного суду.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта