Житомирський апеляційний суд
Справа №295/4317/19 Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М.
Категорія 71 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.

за участю секретаря Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/4317/19 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25 вересня 2019 року, постановлене під головуванням судді Семенцової Л.М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування своєї заяви зазначив, що до липня 2014 року він був зареєстрований та постійно проживав за адресою : АДРЕСА_1 . У липні 2014 року внаслідок військової агресії Російської Федерації на території Луганської області був вимушений залишити місце свого постійного проживання та переселитися у м. Житомир, де фактично і проживає. Отримана ним довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 19 жовтня 2016 року № , видана Управлінням праці та соціального захисту населення виконкому Богунської районної ради м. Житомира, посвідчує лише факт вимушеного переселення з м. Луганська Луганської області до м. Житомира Житомирської області і не зазначає причини такого переселення.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 , просив встановити юридичний факт того, що його вимушене переселення у липні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Також заяник вказав, що встановлення даного факту необхідно для визначення його статусу, як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що дає підстави для виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25 вересня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовлено.

В апеляційній скарзі представник заявника - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що при розгляді справи суд помилково застосував ст.32 Віденської Конвенції 1961 року, яка регулює виключно правовідносини з дипломатичними представництвами інших держав, а також із дипломатичними агентами.

Судом не врахована та обставина, що юридичний факт, який просить встановити заявник, має індивідуальний характер та стосується виключно його прав.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення даного юридичного факту, ОСОБА_1 вказав причину, яка позбавляє його можливості встановити цей факт у іншому, позасудовому порядку, а також зазначив мету встановлення цього факту.

Також звертає увагу на ту обставину, що суд безпідставно послався на положення ст.79 Закону України « Про міжнародне приватне право», оскільки заявник проживає на території України, а Російська Федерація не є іноземним елементом, на який розповсюджується дія цього Закону.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований та постійно проживав за адресою : АДРЕСА_1 .

Зміст довідки № від 19 жовтня 2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення виконкому Богунської районної ради м. Житомира, свідчить про те, що ОСОБА_1 фактично проживає в АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що його вимушене переселення у липні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області. Метою встановлення такого факту заявник зазначив визначення його статусу як особи, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 3 липня 1954 року, з відповідними правовими наслідками, у тому числі забезпечення реалізації права на справедливу компенсацію з боку держави-агресора, оскільки іншого порядку встановлення такого юридичного факту законодавством України не передбачено.

Відповідно до положень ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 ч. 2 ст.293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які розглядаються судом в порядку окремого провадження, міститься у ч.1 ст.315 ЦПК України.

Частиною 2 даної норми також передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст.4 Конвенції ООН про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Частиною 1 ст.1 Закону України « Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, підставами внутрішнього переміщення осіб на території України можуть бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У ч.1 ст.5 вказаного Закону передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Положення Закону України « Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачають порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку про те, що не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від даного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини.

Згідно з ч.3 ст.5 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Встановлення факту вимушеного переселення заявника з окупованої території Луганської області, яке відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації, можливе лише судом, оскільки законодавством України не передбаченого іншого, позасудового порядку встановлення причинно-наслідкового зв`язку між вимушеним переселенням ОСОБА_1 із зони проведення бойових дій та військовою агресією Російської Федерації.

Суд першої інстанції, відмовивши ОСОБА_1 у задоволенні його заяви, позбавив можливості встановити причину його вимушеного внутрішнього переселення із окупованої території та обмежив його право на ефективний судовий захист у обраний ним спосіб.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що заявником доведений факт того, що його вимушене переселення у липні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини територіїЛуганської області України.

Незважаючи на ту обставину, що в якості однієї із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунінету, передбачене ч.1 ст.79 Закону України « Про міжнародне приватне право», не порушене, враховуючи наступне.

Так, відповідно до приписів ч.1 ст.79 Закону України « Про міжнароджне приватне право» пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення та таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачео міжнародним договором України або законом України.

Разом з тим, аналіз змісту ч.1 ст.3 Європейської конвенції про імунітет держави від 16 травня 1972 року дає підстави для висновку про те, що держава не користується імунітетом від юрисдикції в суді іншої держави, якщо вона посилається на такий імунітет після прийняття рішення по суті питання.

Матеріали справи свідчать, що копія ухвали про відкриття провадження у справі та судові повістки були направлені на адресу Посольства Російської Федерації в Україні та вручені адресату у встановленому порядку, що підтверджується відповідними відмітками на поштових повідомленнях.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, а також до апеляційного суду не надходили заяви заінтересованої особи з посиланням на імунітет в національних судах України.

Таким чином, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового,- про задоволення заяви ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , - ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 у липні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 24 грудня 2019 року.