КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1123/2019
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом?янського районного суду м. Києва в складі судді Шереметьєвої Л.А., ухвалене в м. Києві 07 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування Солом?янської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та стягнути із нього на її користь аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі ј частини від всіх видів його заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття.

Посилалась на те, що від фактичних подружніх відносин з ОСОБА_2 має малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. До 2014 року вони проживали в м. Луганську, відповідач не займався матеріальним утриманням їхньої сім?ї і вона сама утримувала сина. Після переїзду до м. Києва виявилось, що відповідач і його мати мали намір виїжджати разом з нею та сином для того, щоб вона забезпечувала їх матеріально, до січня 2017 року відповідач неодноразово вимагав у неї гроші, з цією метою в присутності сина вчиняв скандали та бив її. В березні 2017 року ОСОБА_2 обманом проник в квартиру, в якій вона мешкає, де побив її, пограбував і взяв в заручники їх малолітнього сина, вимагаючи гроші та інші матеріальні цінності за те, що поверне дитину. Фактично дитину він повернув в незадовільному санітарно-гігієнічному і психологічному стані лише 18 квітня 2017 року, коли зрозумів, що грошей від позивача не отримує.

Вона зверталась за захистом до Служб у справах дітей Солом?янської та Дарницької районної в м. Києві державних адміністрацій, органів поліції, щоб їй допомогли повернути дитину та притягнули відповідача до кримінальної відповідальності за побої та грабіж, однак жоден з державних органів не зміг їй допомогти, тому що ОСОБА_2 не позбавлений батьківських прав і тому не вважається, що він викрав дитину.

Вказувала, що відповідач веде асоціальний спосіб життя, не працював і не працює, вживав наркотичні засоби, агресивний, ніколи не займався вихованням дитини, якщо не позбавити його батьківських прав, може знову відібрати дитину і вивезти у невідомому напрямку.

Крім того, оскільки добровільно дитину він не отримує, із відповідача на її користь мають бути стягнуті аліменти.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07 листопада 2018 року позов частково задоволено, стягнуто із відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 вересня 2017 року і до його повноліття. В частині позбавлення відповідача батьківських прав в позові відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 листопада 2018 року в частині відмови у позбавленні відповідача батьківських прав, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на наступне.

В рішенні суд вказував на те, що конфлікт між батьками дитини виник через переїзд позивача в січні 2017 року до іншого житла, однак дане твердження є хибним, оскільки відповідач почав поводити себе агресивно ще до моменту переїзду позивача з дитиною до іншого житла, саме агресивна поведінка відповідача, систематичні скандали та насильницькі дії щодо позивача стали причиною переїзду.

Суд не взяв до уваги, що своєю поведінкою відповідач викликав у їх малолітнього сина постійний стрес, тривогу та хвилювання за свою мати, чим постійно завдавав дитині моральний біль та психологічне страждання.

Суд в своєму рішенні вказував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, проте зазначена міра є виправданою з огляду на необхідність захистити інтереси дитини.

Зазначала, що аліменти на утримання дитини відповідач самостійно не сплачував, участь у забезпеченні належних умов не брав. Відсутність у відповідача доходів та постійної роботи не може вважатися поважною причиною самоусунення батька від матеріального забезпечення дитини.

Суд при розгляді справи не надав належної оцінки висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, сформованого на підставі ретельного дослідження всіх фактів, спілкування з дитиною, перевірки умов проживання дитини, критично віднісся до даного висновку, не дослідивши його належним чином і не зазначивши підстави свого критичного ставлення.

Вважала, що суд проявив упереджене ставлення до сторони позивача та за відсутності доказів з боку відповідача про його участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини безпідставно та незаконно відмовив у задоволенні позову.

Звертала увагу, що відповідач у залі судового засідання голослівно заявив про те, що відмовляється від батьківських прав, однак суд проігнорував це оголошення відповідача та не надав йому належної оцінки.

04 січня 2019 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_2, згідно якого відповідач вважав апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки суд першої інстанції повністю з'ясував всі обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, надана належна оцінка всім доказам та доводам кожної із сторін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів винної поведінки або свідомого нехтування батьківськими обов'язками відповідача відносно дитини, а також відсутності доказів вжиття відносно відповідача заходів реагування з приводу неналежного виконання батьківських обов'язків, та прийшов до висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8).

25 січня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи з м. Луганськ, фактичне місце проживання/перебування - АДРЕСА_1 (а. с. 10 - 11).

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_2, в 2010 році сума заробітку становила 3000 грн., в 2012 році - 4028,28 грн., в 2013 році - 13343,48 грн., в 2014 році - 13866,79 грн. (а. с. 111).

Згідно довідки ТОВ «Радугар» від 02 травня 2018 року № 0205/18, ОСОБА_2 дійсно працює в ТОВ «Радугар» на посаді менеджера з організації консультативних послуг з 02 квітня 2018 року з окладом 4000 грн. згідно штатного розкладу по теперішній час (а. с. 131).

В матеріалах справи на а. с. 65 - 71 знаходяться результати дослідження психоемоційного стану ОСОБА_3, ОСОБА_1 та оцінки їх дитячо-батьківських відносин, виконані психологом Центру практичної психології МГЦ «Розрада» 25 січня 2018 року за № 24, згідно яких результати дослідження психоемоційного стану ОСОБА_4 свідчать про наявність в нього тривоги через те, що він був свідком жорстокого фізичного та психологічного насильства щодо своєї мами з боку батька. Він також стривожений ситуацією свого примусового перебування з батьком протягом певного часу, сценами вилучення на його очах грошей батьком у матері, її побиттям в його присутності. Насильство, яке вчиняв батько ОСОБА_4 щодо матері хлопчика, у відповідності з діючим законодавством кваліфікується як кримінальний злочин, і кривдник повинен відповідати за свої вчинки перед законом. Батько дитини спричинив шкоду матері ОСОБА_4, призвів до її психологічного та фізичного травмування. Після останнього випадку насильства щодо Дар?ї та її фактичного пограбування батько дитини не з'явився та не зробив жодних спроб вибачитись та допомогти своїй дитині пережити жахливу ситуацію насильства. Існуюча ситуація є небезпечною для дитини. Необхідно перервати ланцюг насильства та допомогти хлопчику та його матері позбутися небезпеки.

На дані результати дослідження відповідачем надано рецензію доцента кафедри загальної психології факультету психології Київського національного університету ім. Тараса Шевченка, згідно якого інформація щодо ситуації отримана винятково зі слів матері, що в умовах гострого сімейного конфлікту робить дослідження одностороннім та упередженим; висновки, які робить працівник ТОВ «Розрада», є у багатьох місцях такими, що не витікають безпосередньо із результатів діагностичного обстеження, а є значною мірою суб'єктивними, часто навіть в одному реченні містяться судження, які є взаємовиключними; досить упереджено формується перебільшено позитивний образ та поведінка матері на фоні необґрунтованого нічим, крім слів матері, демонізованого образу батька, що ставить під сумнів об'єктивність висновків взагалі (а. с. 102).

Згідно довідки будинку дитячої та юнацької творчості «Дивосвіт» Дарницького району м. Києва від 21 лютого 2018 року № 15, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно навчався в ансамблі народного танцю «Промені Хорса» з 01 вересня 2016 року по 05 січня 2017 року. Мати ОСОБА_4 протягом навчання ніколи заняття та заходи не відвідувала, не контактувала з педагогами. Дитину приводив та забирав на заняття та заходи батько (а. с. 121).

Згідно довідки дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 5 Дарницького району м. Києва, ОСОБА_3 відвідував навчальний заклад з 22 вересня 2015 року по 30 листопада 2016 року. Дитину приводили і забирали батько ОСОБА_2, мати ОСОБА_5 та бабуся ОСОБА_6 (а. с. 119).

Згідно довідки дошкільного навчального закладу освіти № 460 від 27 грудня 2017 року № 53, ОСОБА_3 відвідує спеціальний дошкільний навчальний заклад для дітей з порушенням опорно-рухового апарату № 460 м. Києва з 09 жовтня 2017 року і по теперішній час (а. с. 72). Згідно педагогічної характеристики на дитину, складеної співробітниками ДНЗ № 460, зі слів вихователя батько в дитячому садочку не був. Всі питання щодо виховання ОСОБА_4 вирішувались з мамою ОСОБА_7

Також 21 травня 2018 року співробітниками ДНЗ № 460 складено педагогічну характеристику на дитину ОСОБА_3, згідно якої заяви ОСОБА_1 щодо можливості забирати дитину іншими особами не було подано; ОСОБА_2, батько ОСОБА_4, 11 травня 2018 року відвідав дитячий садок з метою побачити сина та поспілкуватись з вихователем, а також звернувся до адміністрації з пропозицією допомогти у благоустрої території ДНЗ. Весь об'єм робіт було виконано. ОСОБА_2, батько ОСОБА_4, 11 травня 2018 року, та ОСОБА_6, бабуся ОСОБА_4, 23 березня, 08 травня та 11 травня 2018 року зверталися до керівництва та вихователя ДНЗ № 460 з метою отримання інформації щодо перебування та виховання дитини у навчальному закладі (а. с. 104).

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького управління поліції із заявою про нанесення їй умисних тілесних ушкоджень 12 березня 2017 року з боку ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 74), та до Солом'янського управління поліції із заявою про відкрите заволодіння її майном (гроші в сумі 300 євро) 12 березня 2017 року невстановленою особою із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров'я потерпілого, за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 75).

29 квітня 2017 року провадження за заявою ОСОБА_1 з приводу умисного нанесення тілесних ушкоджень закрито на підстав ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутністю події (а. с. 103).

12 березня 2017 року ОСОБА_1 зверталася до Київської міської клінічної лікарні № 1 з приводу забою м'яких тканин голови (а. с. 77).

В матеріалах справи знаходиться висновок органу опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації від 04 травня 2018 року № 108-6858, згідно якого орган опіки та піклування, керуючись ст. ст. 19, 164 СК України, виходячи з наявних матеріалів справи, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при Солом'янській районній в м. Києві державній адміністрації, вважав за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3, 2012 року народження (а. с. 92 - 94).

Згідно листа Служби у справах дітей Даринцької районної в м. Києві державної адміністрації від 20 березня 2018 року № 101/46-К-203-90, ОСОБА_2 надав службі у справах дітей письмові пояснення по суті питань, порушених у зверненні ОСОБА_5, в яких зазначив, що готовий співпрацювати із спеціалістом-медіатором Центру сім?ї та психологом Дарницького центру соціальних служб для сім?ї дітей та молоді (а. с. 130).

13 квітня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Служби у справах дітей Солом'янської районної державної адміністрації в м. Києві із запитом про те, на підставі чого Служба відмовила йому в наданні адреси проживання його сина ОСОБА_3, на що Службою надано відповідь, що ОСОБА_5 на акті обмеження умов проживання зазначила застереження щодо неповідомлення йому адреси проживання її разом з сином в цілях безпеки (а. с. 152, 152а).

27 квітня 2017 року начальником Печерського УП ГУНП у м. Києві затверджено висновок по заяві ОСОБА_2 про те, що 18 квітня 2017 року за адресою м. Київ, пл. Спортивна 1-а його колишня цивільна дружина ОСОБА_1 забрала їх сина та перешкоджає бачитись з дитиною. В ході перевірки встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалися виключно цивільно-правові відносини, розгляд яких вирішується в судовому порядку (а. с. 150).

05 листопада 2018 року ОСОБА_2 здійснив переказ готівки на користь ОСОБА_1 із зазначенням призначення платежу «аліменти» в розмірі 2000 грн. (а. с. 181).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно з ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як роз'яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо.

Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками.

Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування.

Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 вказувала, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків та жорстоко поводиться з дитиною, оскільки своєю поведінкою щодо неї викликав у дитини постійний стрес, тривогу та хвилювання за свою матір, чим завдав дитині моральний біль та психологічне страждання.

При цьому із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, 2012 року народження, проживає із ОСОБА_1; ОСОБА_2 офіційно працевлаштований та має стабільний дохід; відповідач має бажання спілкуватися з дитиною і утримувати її, з приводу чого надав докази переказу грошових коштів на користь ОСОБА_1; звертався до органів опіки з заявою про повідомлення йому адреси проживання дитини, до дошкільного навчального закладу, який відвідує дитина, із метою спілкування з нею та отримання інформації щодо перебування і виховання дитини у навчальному закладі, до органів поліції щодо перешкоджання з боку ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною, у період спільного проживання із ОСОБА_1 приводив і забирав дитину із дошкільного навчального закладу та із занять у творчому гуртку; ОСОБА_1 обмежує відповідача у спілкуванні з дитиною, пояснюючи це мотивами безпеки.

За таких обставин судом першої інстанції прийшов до правильного висновку, із яким погоджується апеляційний суд, що з боку позивача не надано доказів винної поведінки або свідомого нехтування батьківськими обов'язками відповідача відносно дитини, не надано доказів і вжиття відповідно відповідача заходів реагування з приводу неналежного виконання батьківських обов'язків, а надані позивачем докази більше свідчать про конфлікт між сторонами як батьками дитини, в який між ними була втягнута малолітня дитина, а не про негативне відношення відповідача до сина та невиконання ним своїх батьківських обов'язків, які були б достатніми для висновку про наявність підстав для позбавлення його батьківських прав.

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на наданих сторонами доказах та відповідають інтересам дитини.

Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок не залежних від неї причин.

Як вбачається із матеріалів справи, судом повністю та комплексно оцінено всі докази, надані сторонами, та враховано, що позивач сама намагається обмежити спілкування відповідача із дитиною, яка проживає окремо від нього.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що в матеріалах справи відсутні докази свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов'язків, і не взяв до уваги висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав як недостатньо обґрунтованим і такий, що суперечитиме інтересам дитини.

Так, із висновку органу опіки і піклування від 04 травня 2018 року № 108-6858 вбачається, що в його основу покладено позовну заяву у даній справі, пояснення ОСОБА_5, довідки з дошкільного навчального закладу, який дитина відвідувала після зміни місця проживання разом із матір'ю, а також дослідження психоемоційного стану дитини, виконаного МГЦ «Розрада» 25 січня 2018 року.

Апеляційний суд враховує, що МГЦ «Розрада» досліджувався психоемоційний стан дитини, її матері та здійснена оцінка їх дитячо-батьківських відносин, що випливає із самої назви дослідження (а. с. 65), а не оцінка дитячо-батьківських відносин ОСОБА_3 із його батьком. При цьому сам по собі висновок, на думку суду, є перебільшено емоційним, із використанням термінології, непритаманній науковому дослідженню, і з нього вбачається упереджене ставлення особи, яка виконувала дослідження, до ОСОБА_2, який в дослідженні взагалі участі не брав і інформацію щодо якого отримано зі слів ОСОБА_1

Судом першої інстанції надано належної оцінки даному дослідженню, враховуючи також, що інформація щодо ситуації в сім?ї отримана співробітником центру винятково зі слів матері, що в умовах гострого сімейного конфлікту робить дослідження одностороннім і упередженим, і враховано, що висновок органу опіки і піклування складений в цілому на підставі зазначеного дослідження та інформації, повідомленої матір'ю.

Висновків щодо наявності будь-яких законних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, передбачених ст. 164 СК України, висновок органу опіки та піклування не містить, а отже суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв його до уваги.

Не підтверджуються жодними доказами та відхиляються апеляційним судом доводи позивача в апеляційній скарзі, що відповідач жорстоко поводився з дитиною.

Апеляційний суд приймає до уваги, що у дослідженні МГЦ «Розрада» від 25 січня 2018 року зазначено, що про батька хлопчик не розповідав, але зображував його на малюнках, і що помітною є прихильність дитини до матері та негативне ставлення до батька, однак дані відомості самі по собі не є доказом жорстокого поводження з дитиною і не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги, що саме агресивна поведінка відповідача, систематичні скандали та насильницькі дії відповідача щодо позивача і стали причиною переїзду, не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність доказів ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків та відповідно про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення його батьківських прав.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що кримінальне провадження за заявою ОСОБА_1 з приводу умисного нанесення тілесних ушкоджень відповідачем закрито на підстав ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутністю події (а. с. 103), матеріали справи також не містять доказів притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім?ї або будь-яких інших належних та допустимих доказів вчинення ним такого насильства, а також звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про видачу обмежувального припису на підставі ст. 350-2 ЦПК України.

Нічим не підтверджуються та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що відповідач не брав участі в утриманні дитини, не сплачував аліменти, при цьому позивачем не надано доказів самостійного утримання дитини.

Апеляційний суд приймає до уваги, що в матеріалах справи знаходяться докази отримання заробітку ОСОБА_2 в 2010, 2012 - 2014 роках, довідка з місця роботи в ТОВ «Райдугар» із зазначенням посадового окладу, а ОСОБА_1 лише із 22 березня 2017 року зареєстрована як фізична особа-підприємець (а. с. 79) і відомості про розмір її доходів відсутні.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що в судовому засіданні відповідач голослівно заявив про те, що він відмовляється від батьківських прав, апеляційний суд враховує, що згідно протоколу судового засідання від 07 листопада 2018 року відповідач просив відмовити в задоволенні позову, та не погоджується із доводами апеляції в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

В частині задоволення позовних вимог про стягнення аліментів рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 06 лютого 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.