МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа№485/955/19 Категорія
Провадження № 22-ц/812/1308/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Бондаренко Т.З.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 червня 2019 року, постановлену під головуванням судді Квєтки І.А. в приміщенні суду, про відмову у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії Снігурівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, -

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Снігурівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі Снігурівський РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області).

В скарзі Сацик ОСОБА_2 В. зазначав, що на виконанні Снігурівського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області перебуває виконавче провадження №511410074 з примусового виконання виконавчого листа №2-833/2008, виданого 13 серпня 2008 року Снігурівським районним судом Миколаївської області про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 .

Під час проведення виконавчих дій, 31 травня 2019 року головним державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 50% від суми заборгованості у розмірі 39732 грн. 48 коп. на підставі ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Боржник вказував, що оскільки заборгованість зі сплати аліментів за період з 16 липня 2018 року по 28 серпня 2018 року виникла до набрання чинності ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», а з 28 серпня 2018 року по 01 червня 2019 року заборгованість складає 9887 грн. 56 коп., постанова державного виконавця про накладення штрафу є протиправною.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив визнати неправомірними дії головного державного виконавця Снігурівського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області щодо винесення постанови від 31.05.2019 року про накладення на нього штрафу в розмірі 39732,48грн. та скасувати постанову державного виконавця.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 червня 2019 року у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії Снігурівського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області відмовлено, оскільки спір з приводу правомірності дій державного виконавця при винесенні постанови про накладення штрафу має розглядатися за правилами адміністративного судочинства відповідно до правил, визначених ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погодившись з даною ухвалою суду, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Бусахіну Т.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить зазначену ухвалу скасувати, оскільки вона не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

До судового засідання учасники процесу не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 в заяві просила справу розглянути у відсутності її та скаржника Сацик ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу від 24 червня 2019 року, суд виходив з того, що згідно із частиною 2 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Як вбачається зі скарги, 31 травня 2019 року головним державним виконавцем Снігурівського РВ ДВС ГТУЮ в Миколаївській області, на підставі ч.14 ст.71 Закону України "Про виконавче провадження", винесено постанову про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 39732,48грн., що становить 50% від суми заборгованості по аліментам за період з 16 липня 2008 року по 31 травня 2019 року.

Проаналізувавши обставини, зазначені в скарзі, суд дійшов висновку, що спір з приводу правомірності дій державного виконавця при винесенні постанови про накладення штрафу має розглядатися за правилами адміністративного судочинства. А оскільки, справа має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, а не цивільного, у відкритті провадження за скаргою слід відмовити на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Зазначений висновок суду відповідає як обставинам справи, так і законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

Так, у ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами ч.1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Встановлено, що заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 13 серпня 2008 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини заробітку(доходу) батька, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, прочинаючи з 16 липня 2008 року і до повноліття дитини.

На підставі рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 13 серпня 2008 року суд першої інстанції видав виконавчий лист від 13.08.2008р., який знаходиться на виконанні Снігурівського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області.

31 травня 2019 року головним державним виконавцем Снігурівського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 50% від суми заборгованості у розмірі 39732 грн. 48 коп. на підставі ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважаючи зазначену постанову незаконною, ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця з посиланням на ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви N 29458/04 та N 29465/04, § 24) ЄСПЛ закріпив поняття "суд, встановлений законом", яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність.

Фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії" (заява N 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року) визначено, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)".

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.2 ст. 63 цього Закону у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

За змістом цієї норми права постанова про накладення на боржника штрафу може виноситися як державним, так і приватним виконавцем.

Згідно п.5 ч.1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами.

Згідно із ч.2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Сукупний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що імперативною нормою ч.2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов як державного, так і приватного виконавця про накладення штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Отже, до юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц, від 28 листопада 2018р. у справі №2-01575/11.

Згідно п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України, оскільки скарга не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а належить до компетенції адміністративного суду.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що зі змісту ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» можна зробити висновок, що до відповідного адміністративного суду можуть бути оскаржені постанови саме приватного виконавця про накладення штрафу, а не державного виконавця, є суб`єктивним та помилковим тлумаченням апелянтом змісту зазначеної норми права, зробленим без телеологічного (цільового), логічного й системного тлумачення положень даної норми права у сукупності з положеннями ч.2 ст. 63 та п.5 ч.1 ст. 3 цього Закону, а також без врахування лексичного та синтаксичного аналізу змісту самої частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», а тому не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення вказаної апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 382 ЦПК України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 29 серпня 2019 року