Дата документу 18.12.2019 Справа № 333/852/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/852/19 Головуючий у 1 інстанції Круглікова А.В.
Провадження № 22-ц/807/3356/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Управління поліції охорони в Запорізькій області на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління поліції охорони в Запорізькій області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позову зазначено, що 19.03.2016 р. на перехресті пр. Соборного та вул. Олександрівської в м. Запоріжжі, відбулась ДТП за участю автомобіля ЗАЗ, д.р.н. 08 НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля «KIA Ceed SW», д.р.н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 .

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.09.2016 р. визнано винним водія ОСОБА_2 , який на час скоєння ДТП, був працівником Управління поліції охорони в Запорізькій області. 27.09.2017 р. та 16.01.2019 р. позивач звертався до відповідача із вимогами про відшкодування шкоди.

Разом з тим, зазначені вимоги залишенні УПО в Запорізькій області без задоволення.

З огляду на викладене, просив суд позов задовольнити, стягнути з відповідача 238 028,80 грн. вартість розміру матеріального збитку, з урахуванням індексу інфляції, та 900 грн. на оплату послуг з оцінки вартості матеріальних збитків.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Управління поліції охорони в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 206 085,54 грн. збитків, завданих внаслідок ДТП, 24 468,02 грн. індексу інфляції, 900 грн. вартості послуг з оцінки матеріальних збитків та 2 314, 54 грн. судового збору.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Управління поліції охорони в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що непред`явлення вимог позивача до Страхової компанії за наявності підстав(страховий поліс + ДТП) для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Крім того, судом невірно надана правова оцінка стягнутій сумі збитків у розмірі 206 085,54 грн., без урахування фізичного зносу пошкодженого автомобіля, термін експлуатації якого на момент ДТП складає майже 9 років.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що відсутні правові підстави вимагати стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки для деліктних правовідносин положення ч.2 ст. 625 ЦК України не застосовуються, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням.

Також, судом не вирішено питання щодо передачі пошкодженого транспортного засобу до Управління поліції охорони в Запорізькій області.

ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Крім того, ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління поліції охорони в Запорізькій області закрити на підставі п.2 ч.1 ст. 362 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга подана представником Управління поліції охорони в Запорізькій області Гостіщевою І.В., яка не є адвокатом, то відповідно до вимог ч.6 ст. 19, ч.ч. 1.2 ст. 60 ЦПК України, то вона не може представляти інтереси відповідача в апеляційному суді, підписувати та подавати в його інтересах апеляційні скарги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених позивачем вимог у їх відповідній частині.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 19 березня 2016 року о 13 годині 00 хвилин, на перехресті вулиць Леніна та вулиці Дзержинського в м. Запоріжжі водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «ЗАЗ», д.р.н. НОМЕР_3 (на синьому фоні), рухаючись на заборонений (червоний) сигнал світлофору, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та допустив зіткнення з автомобілем KIA Ceed, д.р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 .

Вказані вище обставини встановлені в постанові Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.09.2016 року у справі № 336/3002/16-п, яка залишена без змін постановою апеляційного суду Запорізької області від 26.10.2016 р. та, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини встановлені в постанові Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.09.2016 року у справі № 336/3002/16-п не доказуються при розгляді цієї справи у відповідності до приписів ч.4 ст. 82 ЦПК Уркаїни.

Згідно Звіту про оцінку розміру матеріального збитку, завданого власнику КТЗ від 21.09.2017 р., матеріальний збиток, завданий власнику транспортного засобу KIA Ceed, д.р.н. НОМЕР_2 становить 206 085,54 грн.

08 вересня 2017 р. ОСОБА_1 сплачено ФОП ОСОБА_5 суму в розмірі 900 грн. за складений Звіт про оцінку розміру матеріального збитку від 21.09.2017 р. на підставі акту виконаних робіт за № 03.09.17.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на час скоєння ДТП транспортний засіб «ЗАЗ», д.р.н. НОМЕР_3 , був застрахований УДСО при ГУМВС України в Запорізькій області (страхувальник) в ПрАТ «Українська охоронна-страхова компанія» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 20.05.2015 р. за № АІ/4770531.

Листом від 12.04.2017 р. № 147 ПрАТ «Українська охоронна-страхова компанія» відмовила ОСОБА_3 у виплаті страхового відшкодування стосовно ДТП, яка мала місце 19.03.2016 р., з тих підстав, що вона не є власником автомобіля KIA Ceed, д.р.н. НОМЕР_2 .

Листом за від 19.10.2017 р. № 457 ПрАТ «Українська охоронна-страхова компанія» відмовила ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування стосовно ДТП, яке мало місце 19.03.2016 р. у зв`язку із пропуском однорічного строку звернення до страховика із повідомленням про ДТП.

Встановлено, що УПО в Запорізькій області є правонаступником УДСО при ГУМВС України в Запорізькій області.

Крім того, матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 27.09.2017 р. звернувся до УПО в Запорізькій області з претензією про відшкодування завданих збитків в розмірі 206 085,54 грн., що пов`язані з пошкодженням автомобіля KIA Ceed, д.р.н. НОМЕР_2 , в добровільному порядку в строк до 27.10.2017 р.

Вказану претензію УПО в Запорізькій області отримано 13.10.2017 р.

16.01.2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся до УПО в Запорізькій області з претензією про відшкодування завданих збитків, пов`язаних з пошкодженням автомобіля KIA Ceed, д.р.н. НОМЕР_2 , в сумі 238 864,61 грн., з урахуванням індексу інфляції в строк до 26.01.2019 р.

Згідно відповіді від 04.02.2019 р. № 243/43/27/8/01-2019 «Про надання відповіді на претензію від 16.01.2019 р.» УПО в Запорізькій області повідомило ОСОБА_1 про те, що згодне відшкодувати майнову шкоду лише в розмірі 139 575,27 грн., тобто в розмірі відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин.

Положеннями статей 1187, 1172 ЦК України визначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , який 19.03.2016 року керував транспортним засобом «ЗАЗ», д.р.н. НОМЕР_3 , під час скоєння ДТП, перебував в трудових відносинах з УПО в Запорізькій області та заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме УПО в Запорізькій області, як володілець вказаного транспортного засобу, має нести обов`язок з відшкодування шкоди, завданої її працівником.

В апеляційній скарзі УПО у Запорізькій області посилається на те, що обов`язок з відшкодування завданої внаслідок ДТП шкоди автомобілю KIA Ceed, д.р.н. НОМЕР_2 покладається на ПрАТ «Українська охоронна-страхова компанія». Непред`явлення вимог позивача до Страхової компанії за наявності підстав (страховий поліс + ДТП) для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Проте, колегія суддів дійшла висновку про те, що вищевказані доводи апеляційної скарги є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Аналізуючи положення статей 22, 29, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» колегією суддів встанволено, що страховик за договором обов`язкового страхування відповідає у межах страхового ліміту за мінусом фізичного зносу, а за решту безпосередній винуватець.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування оскільки потерпілий від ДТП ОСОБА_1 не подав заяву до ПрАТ «Українська охоронна-страхова компанія» про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

За приписами ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вказані приписи, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки в спірних правовідносинах у ПрАТ «Українська охоронна-страхова компанія» (страховика) не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування потерпілому ОСОБА_1 , то обов`язок з відшкодування шкоди, завданої KIA Ceed, д.р.н. НОМЕР_2 , покладається саме на УПО в Запорізькій області, як на особу, відповідальність якої застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 20.05.2015 р. за № АІ/4770531.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не надана правова оцінка стягнутій сумі збитків у розмірі 206 085,54 грн., без урахування фізичного зносу пошкодженого автомобіля, є такими що зводяться до переоцінки доказів та до незгоди відповідача з сумою збитків, з огляду на те, що нормами ст. 1192 ЦК України передбачено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, відповідно до яких з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ч.2 ст. 22 ЦК збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За приписами ч.3 ст. 22 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що реальна вартість спричиненого матеріального збитку, завданого ОСОБА_1 , внаслідок пошкодження автомобіля KIA Ceed, д.р.н. НОМЕР_2 , становить 206 085,54 грн., а вартість послуг з оцінки матеріальних збитків, завданих власнику колісного транспортного засобу складає 900 грн..

З огляду на вищевикладене, заявлені вимоги в цій частині є обґрунтованими, підтвердженими зібраними у справі доказами.

Посилання скаржника на те, що відсутні правові підстави вимагати стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, на підставі ст. 625 ЦК України є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 3 % річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлено інший розмір відсотків.

З аналізу норм ст. 625 ЦК України слідує, що у вказаній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не вирішено питання щодо передачі пошкодженого транспортного засобу відповідачу, колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що УПО в Запорізькій області від час слухання справи по суті не заявляло вимог про передачу пошкодженого автомобіля KIA Ceed, д.р.н. НОМЕР_2 .

З матеріалів справи вбачається, що рішення суду ухвалено 02 вересня 2019 року, з заявою про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про передачу відповідачу пошкодженого автомобіля УПО в Запорізькій області звернулося 05.09.2019 року, тобто після ухвалення судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ставить питання про закриття провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 362 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга подана представником Управління поліції охорони в Запорізькій області Гостіщевою І.В., яка не є адвокатом, то відповідно до вимог ч.6 ст. 19, ч.ч. 1.2 ст. 60 ЦПК України, то вона не може представляти інтереси відповідача в апеляційному суді, підписувати та подавати в його інтересах апеляційні скарги.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно з підпунктом 18 пункту 1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 161 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України.

У підпункті 11 пункту 161 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України встановлено, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 1311 та статті 1312 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у судах апеляційної інстанції здійснюється з 1 січня 2018 року.

Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 1 січня 2020 року.

Управління поліції охорони в Запорізькій області здійснюючи представництво органів державної влади, звернулося до суду з апеляційною скаргою 25 вересня 2019 року.

Порушуючи питання про закриття провадження, ОСОБА_1 помилково вважав, що з 01 січня 2018 року таку апеляційну скаргу може подавати виключно прокурор або адвокат, не врахував, що її подав представник в інтересах Управління поліції охорони в Запорізькій області, тобто органу державної влади, представництво якого у суді повинно здійснюватися виключно прокурорами або адвокатами лише з 01 січня 2020 року (абзац 2 підпункту 11 пункту 161 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України).

Висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління поліції охорони в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: