ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_4 , треті особи: Управління - служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна про визнання договору іпотеки недійсним, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності,-

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2017 року позивачі звернулися до суду із позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки недійсним, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що укладений між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» іпотечний договір №2007-093, був укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування, що призвело до порушення існуючого права неповнолітніх дітей, які на момент укладення договору проживали та були зареєстровані в житловому будинку, а отже, мали право користування житлом. Крім того, при укладенні іпотечного договору не була отримана письмова згода ОСОБА_1 , як дружини та співвласника житлового будинку. Також позивачі зазначали, що в тексті іпотечного договору містяться ряд незрозумілих неточностей, зокрема, зазначено, що договір укладений про заставу автотранспортного засобу, з датою його укладення - 16.05.2006р., іпотекою був забезпечений кредитний договір, який був укладений через рік 15.05.2007р. В уточненій позовній заяві також зазначено, що нотаріусом, як державним реєстратором, був порушений порядок вчинення даної реєстраційної дії, оскільки нотаріус не пересвідчилася про отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень основного зобов`язання та повідомлення про застосування банком застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Також, рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності за банком прийнято з порушенням вимоги підпункту 1. п.1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки майно не могло бути примусове стягнуто, оскільки підпадає під дію даного Закону.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2019 року задоволено позовні вимоги в повному обсязі.

Визнано недійсним іпотечний договір №2007-093 від 16.05.2007 р. укладений між ОСОБА_4 та Закритим Акціонерним товариством Комерційний банк ПриватБанк. Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18.11.2016р. про реєстрацію права власності за ПАТ КБ "ПриватґБанк" на нерухоме майно - земельну ділянку кадастровий номер :03:083:0018 площею 0,0444 га за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 17497676, дата державної реєстрації 18.11.2016р.. Визнно протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18.11.2016р. індексний номер - 32424630 про реєстрацію права власності за ПАТ КБ "ПриватБанк" не нерухоме майно - домоволодіння АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 17497677, дата державної реєстрації 18.11.2016р..

Рішення суду мотивоване тим, що укладення відповідачем ОСОБА_4 правочину щодо нерухомого майна, яке було єдиним місцем проживання його неповнолітніх (малолітніх) дітей без згоди органу опіки та піклування, а також відсутність у дітей іншого майна для повноцінного користування та задоволення їх потреб, призвело до порушення охоронюваних законом інтересів дітей, щодо користування житловим приміщенням і звузили обсяг їх права на житло. Банком як іпотекодержателем було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за ним права власності на домоволодіння, після чого заявлено вимогу про виселення родини, в тому числі неповнолітніх (малолітніх) дітей з житлового будинку, що слугує достатньою підставою для висновку про необхідність захисту охоронюваних законом інтересів дітей на збереження саме цього нерухомого майна як місця їх проживання шляхом визнання недійсним іпотечного договору. При цьому, вирішуючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ "ПриватБанк" суд виходив з того, що реєстрація права власності на нерухоме майно (домоволодіння, земельну ділянку), яке виступає предметом іпотеки за іпотечним договором №2007-093 від 16.05.2007р., за іпотекодержателем здійснена на підставі застереження в оспорюваному іпотечному договорі. Однак, АТ КБ "ПриватБанк" не було надано належних та допустимих доказів факту направлення вимоги про виконання кредитного зобов`язання боржнику (копія вимоги, конверту, квитанція або касовий чек про поштове відправлення), що свідчить про порушення іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, суду першої інстанції зазначив, що дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, яке забезпеченням за валютними кредитами розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення. Визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.

В апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк" посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга Банку мотивована тим, що факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного договору іпотеки не є безумовною підставою для визнання його недійсним. При укладені вказаного договору ОСОБА_4 було надано довідку квартального комітету від 16 травня 2007 року про відсутність на дату укладення договору в домоволодіння неповнолітніх (малолітніх) дітей. Крім того, під час укладання договору, ОСОБА_1 надала згоду чоловіку на передачу в іпотеку житлового будинку та земельної ділянки. Також апелянт зазначає, що договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. У лютому 2016 року Банк направив позичальнику повідомлення про намір набути право власності на предмет іпотеки, яке останнім було отримано 26 лютого 2016 року. Банк зазначає, що ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не регулює порядок вчинення реєстраційних дій нотаріусом, а стосується лише стадії виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки..

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду скасувати в частині визнання недійсним іпотечного договору, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що укладення відповідачем ОСОБА_4 правочину щодо нерухомого майна, яке було єдиним місцем проживання його неповнолітніх (малолітніх) дітей без згоди органу опіки та піклування, а також відсутність у дітей іншого майна для повноцінного користування та задоволення їх потреб, призвело до порушення охоронюваних законом інтересів дітей, щодо користування житловим приміщенням і звузило обсяг їх права на житло. Банком як іпотекодержателем було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за ним права власності на домоволодіння, після чого заявлено вимогу про виселення родини, в тому числі неповнолітніх (малолітніх) дітей з житлового будинку, що слугує достатньою підставою для висновку про необхідність захисту охоронюваних законом інтересів дітей на збереження саме цього нерухомого майна як місця їх проживання шляхом визнання недійсним іпотечного договору. При цьому, вирішуючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ "ПриватБанк" суд виходив з того, що реєстрація права власності на нерухоме майно (домоволодіння, земельну ділянку) свідчить про порушення іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, яке забезпеченням за валютними кредитами розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення. Визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині визнання недійсним іпотечного договору, оскільки він суперечить вимогам матеріального та процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки, колегія суддів виходить з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 16.05.2007р. між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступник якого АТ КБ "ПриватБанк") та ОСОБА_4 , було укладено іпотечний договір №2007-093, який було укладено в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_5 за кредитним договором №2007-093 від 15.05.2007р., укладеного з банком про надання кредиту у розмірі 150000 дол.США.

Відповідно до умов іпотечного договору ОСОБА_4 передав банку в іпотеку банку домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало іпотекодавцю на праві власності та земельну ділянку площею 0,0444 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер № :03:083:0018 , цільове призначення ділянки - обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та яка належить іпотекодавцю на праві власності.

Звертаючись до суду із позовом, позивачами в позові зазначено про те, що укладення вищевказаного іпотечного договору було здійснено без згоди ОСОБА_1 , як співвласника, оскільки домоволодіння було придбано в шлюбі зі ОСОБА_4 , без відповідного дозволу органу опіки та піклування на передачу нерухомого майна в іпотеку, що призвело до порушення прав та охоронювані законом інтересів неповнолітніх (малолітніх) дітей, які були зареєстровані та проживали разом з батьками.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення

Встановлено, що під час укладання договору, ОСОБА_1 надала згоду чоловіку на передачу в іпотеку житлового будинку та земельної ділянки. В заяві ОСОБА_1 вказала, що отримання кредиту та виконання зобов`язань за яким буде забезпечене іпотекою, здійснюється чоловіком в інтересах сім`ї та на умовах , які вони попередньо обговорили та вважали вигідними.

Згідно Довідки голови квартального комітету від 16 травня 20007 року по АДРЕСА_1 а прописана дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , але відомості про дітей не зазначено.

Крім того, на момент укладення договору іпотеки, діти не мали права власності на житловий будинок та земельну ділянку, а лише право користування ними, а тому як член сім`ї власника зберігає це право протягом часу перебування будинку в іпотеці.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції не було правових підстав для визнання іпотечного договору недійсним, оскільки його укладення хоча і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права дітей на той час.

При цьому, судом першої інстанції вірно відхилено доводи позивачів про те, що по тексту іпотечний договір містить ряд незрозумілих неточностей, оскільки банком була надана нотаріально засвідчена копія іпотечного договору з виправленими по тексту цього договору описками.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що батьки, які на момент укладення договору іпотеки були законними представниками дітей свідомо передали будинок та земельну ділянку в іпотеку, а також встановивши відсутність прав дітей на майно, що передано в іпотеку, - колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання іпотеки недійсною та задоволення позову в цій частині.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ "ПриватБанк".

Так, встановлено, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.11.2016р. винесеного приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л., право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер :03:083:0018 площею 0,0444 га за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ПАТ КБ "ПриватБанк".

Положенням ст. 37 ЗУ "Про іпотеку" (в редакції від 12.05.2006р., яка діяла на момент укладення іпотечного договору) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Згідно до статей 33, 36 ЗУ "Про іпотеку" (в редакції від 12.05.2006р.) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі , або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 24 іпотечного договору Розділ "Звернення стягнення і реалізація предмета іпотеки" передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 18.6, 18.8.1, 18.8.2, 18.8.3, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України "Про іпотеку" на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі.

Умовами пункту 29 Розділу "Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.36 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця.

Згідно зі статті 2 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Заявник, зокрема, іпотекодержатель, - особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки.

Частиною 2 ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Пунктом 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015р. №1127 (в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення; далі - Порядок) встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Встановленим є факт невиконання Банком вимог діючого законодавства щодо направлення письмової вимоги про усунення порушень основного зобов`язання та повідомлення про застосування банком застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ст.1 ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 м2 для квартири та 250 м2 для житлового будинку.

Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" є спеціальним тимчасовим законом, мета якого захист прав позичальників за кредитними договорами, які забезпечені єдиним житлом, та не змогли виконати свої зобов`язання перед кредитною установою внаслідок економічної кризи, різкого та значного зміною курсу національної валюти - гривні по відношенню до валюти кредитного договору. Під згодою власника на відчуження житлової нерухомості, необхідно розуміти таку згоду, яку він надав вже після набуття чинності цього Закону.

Встановивши, що житловий будинок та земельна ділянка виступають як забезпечення зобов`язань позичальника, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на спірні правовідносини розповсюджується мораторій, застосований ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" в зв`язку із чим правомірно задовольнив вимоги позивачів.

Доводи апелянта в скарзі про те, що підписуючи договір іпотеки, сторони погодили умови, які містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та досягли згоди щодо можливого звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця, а також те, що вчиняючи державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ КБ "ПриватБанк", приватний нотаріус діяв в межах наданих йому повноважень та на підставі документів, які відповідали вимогам закону - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки Банком ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано належних та допустимих доказів направлення позичальникові повідомлення про змісту порушеного зобов`язання, розміру заборгованості. Також з матеріалів справи вбачається, що ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_1 згоди на відчуження житлового будинку та земельної ділянки не надавали.

Доводи апелянта в скарзі про те, що ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не регулює порядок вчинення реєстраційних дій нотаріусом, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому, установлений цим Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про недотримання вимог законодавства при проведенні реєстраційних дій.

З огляду на викладене районний суд дійшов правильного висновку, що рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію та їх обтяжень, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ КБ "Приватбанк", є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір в частині задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ "ПриватБанк", суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення вказаних позовних вимог.

Таким чином, оскаржуване рішення в частині визнання недійсним договору іпотеки як таке, що суперечить вимогам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог, а в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2019 року в частині визнання недійсним іпотечного договору - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_4 , треті особи: Управління - служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна про визнання договору іпотеки недійсним - відмовити.

В решті рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко