УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2019 року м. Мукачево Справа №303/413/19 4-с/303/6/19

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Шин Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Мукачево скаргу ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця Мукачівського РВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області ОСОБА_2 у виконавчому провадженні ВП №4133275 неправомірними, визнання незаконними та скасування постанов

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Мукачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_3 (надалі державний виконавець).

У поданій на розгляд суду скарзі, ОСОБА_1 просить визнати дії державного виконавця щодо винесення постанов від 10.01.2019 року у виконавчому провадженні ВП №4133275 про встановлення йому тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України; про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами; про встановлення тимчасового обмеження у праві полювання; про встановлення тимчасового обмеження у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими та аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії (надалі - Постанови) неправомірними, а також визнати незаконними та скасувати Постанови.

Необхідність задоволення скарги обґрунтовується доводами про те, що боржник не мав наміру ухилятися від своїх обовязків щодо сплати аліментів на утримання дитини, однак проводив їх сплату несвоєчасно, у звязку з відсутністю постійної роботи.

Також скаржник зазначив, що має на утриманні інших осіб, а оскаржувані постанови порушують його конституційне право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя.

ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, а його представник ОСОБА_4 подала заяву про розгляд скарги без її участі, зазначивши, що Постанови порушують конституційні права її довірителя на працю та свободу пересування, оскільки ОСОБА_1 подав документи у Словацькій республіці на працевлаштування водієм.

Державний виконавець в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, заперечивши при цьому відносно можливості задоволення судом скарги, оскільки заявником не подано жодного доказу на підтвердження зазначених у ній доводів.

Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали скарги, суд констатує наступне.

Згідно з частиною першою ст. 1291 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України, якими передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців (частина перша ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини 1 статті 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У переданій на розгляд суду скарзі ОСОБА_1 просить суд визнати неправомірними дії державного виконавця щодо винесення Постанов та скасувати їх.

По відношенню до таких доводів скаржника суд зазначає наступне.

Згідно з частиною девятою ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» (зі змінами від 03.07.2018 року, що набрали чинності 28.08.2018 року) передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Поряд з цим, статтю 11 Закону України «Про виконавче провадження» було доповнено частиною четвертою, відповідно до якої строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев'ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред'явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Виходячи із змісту наведеної правової норми, у випадку виникнення заборгованості зі сплати аліментів закон зобов'язує державного виконавця виносити постанови про тимчасові обмеження прав боржника.

Виконавче провадження ВП №4133275 стосується примусового стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання дитини Олександри, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 20.03.2003 року і до досягнення дитиною повноліття. При цьому, виконавче провадження відкрито 08.01.2004.

10 січня 2019 року державним виконавцем винесено Постанови з огляду на неналежне виконання судового рішення щодо стягнення з боржника аліментів на утримання доньки Олександри, внаслідок чого ОСОБА_1 допустив виникнення заборгованості у сумі 95530,54 грн.

Таким чином, судом встановлено, підтверджується матеріалами справи та не спростовується учасниками судового розгляду, що ОСОБА_1 було відомо про зобов'язання зі сплати аліментів, а розгляд та вирішення питання про розстрочення або відстрочення сплати заборгованості по аліментам він не ініціював.

Таким чином, дії державного виконавця щодо обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межи України, у праві користування транспортними засобами,у праві полювання, у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, відповідними пристроями - до погашення заборгованості зі сплати аліментів здійснені відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та в межах повноважень наданих державному виконавцю.

За результатами судового розгляду справи слід констатувати, що дії державного виконавця були спрямовані на практичну реалізацію положень діючого законодавства для належного виконання судового рішення суду про стягнення аліментів, яке набрало законної сили та є обов'язковим для виконання на всій території України, а оскаржувані за предметом скарги Постанови у жодній мірі не порушують законні права та інтереси як боржника, так і стягувача у виконавчому провадженні та є такими, що прийняті для максимальної реалізації охоронюваних законом прав дитини з метою забезпечення її належного розвитку.

Аргументи та доводи боржника відносно того, що джерелом його доходів є робота водія таксиста та сезонна робота за кордоном судом відхиляються, оскільки є доказово не підтвердженими (дані трудової книжки, контракти, договори, ліценції на право здійснення окремих видів господарської діяльності, яка передбачає наявність посвідчення водія тощо). Подана представником заявника довідка на словацькій мові відносно подання ним документів у Словацькій республіці, з метою отримання роботи водія таким доказом не є, оскільки засвідчує лише намір, а не фактичний стан.

Твердження скаржника відносно того, що він не ухиляється від сплати аліментів, а заборгованість виникла в силу об'єктивних обставин - відсутність офіційної роботи, перебування на утриманні інших осіб, суд вважає неспроможними, оскільки заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів значно перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. При цьому, наявність у боржника інших осіб на утриманні не позбавляє останнього обов'язку по матеріальному забезпеченню доньки від першого шлюбу, зокрема, заважаючи і на те, що визначений судом розмір аліментів не є надто обтяжливим для їх платника.

Посилання скаржника та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Котій проти України» щодо необхідності дотримання судами принципу пропорційності втручання у сімейне життя судом також відхиляються, скільки зазначені у вказаному рішенні обставини не є тотожними до обставин по даній справі, і у суді відсутніми є фактичні дані відносно проживання скаржника та його родини за кордоном.

Відповідно до частини третьої статті 451 Цивільного процесуального кодексу України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З урахуванням вищенаведених обставин справи та враховуючи те, що в судовому засіданні скаржником, не доведено обставин що неправомірності дій державного виконавця з приводу винесення Постанов, у задоволенні скарги слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 19, 124, 1291 Конституції України, статтями 2, 3, 12, 18, 260, 447, 450-451 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні скарги ОСОБА_1 - відмовити повністю.

2. Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя В.В. Кость