єдиний унікальний номер справи № 423/2212/19
номер провадження 2/423/500/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

04 листопада 2019 року

Попаснянський районний суд Луганської області

у складі:

головуючого судді Архипенко А.В.

за участю секретаря судових засідань Кузьменко Ю.О.

розглянувши у ьсудовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з дійсною позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якій просив визнати втратившим право користування житлом ОСОБА_2 , як була дружиною її сина ОСОБА_3 .

В поданій позовній заяві позивач зазначив, що являється власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , кв21.

У вищевказаній квартирі, у 2001 році став проживати її син ОСОБА_3 зі дружиною ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_4 . Тоді ж у 2001 році ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , кв21.

У березні 2017 року шлюбні відносини між ОСОБА_3 та відповідачем були припинені та з березня 2017 року відповідач стала проживати за іншою адресою. У червні 2017 року шлюб між сином позивача та відповідачем був розірваний. Тобто ОСОБА_2 зараз не є членом сім`і позивача.

Відповідач до наступного часу залишається зареєстрованою у квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_2 , але з березня 2017 року за місцем реєстрації не проживає. Якої бо то участі в утриманні квартири не приймає. В квартирі немає жодної речі відповідача. Де проживає відповідач не відомо.

Тобто відповідач не проживає у квартирі, яка належить позивачу більше двох років.

В добровільному порядку вирішити питання про зняття з реєстрації відповідача не можливо.

За викладених обставин, позивач не може розпоряджатися нерухомим майном за власним розсудом.

За таких підстав, позивач звертається до суду із дійсною заявою про визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням і проживання в ньому, у зв`язку з тим, що відповідач тривалий час не проживає по зазначеній адресі за незалежних причин, не є родичем позивача, якої би то участі по утриманню квартири не приймає.

До початку судового засідання позивач та його представник надали суду заяви, в якіх підтримали позовні вимоги, просили задовольнити поданий позов та справу роглядати без їх участі, не заперечували проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засіданні не з`явився, про день та час розгляду справі був повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке нею отримано особисто, а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті «Судова влада України», причин неявки відповідач не повідомив, відзив на позов не подавав.

За таких обстави, суд проводить розгляд даної справи заочно та ухвалює заочне рішення в порядку, передбаченому ст.280-284 ЦПК України.

Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню за наступних підстав.

Предметом даного позову являється вирішення питання про користування житлом, яке перебуває у приватній власності позивача, при тім, що відповідач не являється членом сім`ї позивача.

Суд вважає, що при розгляді даного позову необхідно користуватися положеннями Цивільного Кодексу України щодо захисту права власності особи та положеннями житлового законодавства щодо права користування особи житловим приміщенням.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно статті 150 Житлового Кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

На підставі ст.71 Житлового Кодексу УРСР (який є чинним) - при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

При цьому, згідно ст.405 ЦК України - член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

На підставі ст.72 Житлового Кодексу УРСР (який є чинним) - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

До цього ж, суд, у відповідності до ч.3 ст.10 ЦПК України, вважає необхідним застосувати при розгляді даної справи положення п.33 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" - згідно якої: Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

Враховуючи зазначені вище правові положення, суд зазначає, що діюче законодавство регулює правовідносини між особами щодо права користування та розпорядження власністю , а саме між власниками , членами їх сімей та колишніми власниками.

Між тим, відповідно до положень ст.10 п.9 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутністю такого - виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

А так, враховуючи що діюче законодавство не регулює правовідносини між власником житла та іншими особами, що не є членами його сім`ї - суд вважає необхідним розглядати даний позов, на підставі правових положень, що регулюють захист права власності шляхом усунення порушення права, не пов`язаних із позбавленням володіння, які викладені вище.

Також, відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням, як у колишнього власника так і у членів його сім`ї.

Із наданих письмових доказів судом встановлено.

Позивач дійсно є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, рішенням Попаснянського районного суду від 17.12.2018 року по справі 423/3981/18 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.4-7)

Відповідно до копії домової книги за адресою: АДРЕСА_2 , підтверджується факт реєстрації у вказаній квартирі відповідача ОСОБА_2 (а.с.11-13)

Відповідно до копії рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 14.06.2017 року по справі №423/1200/17 відповідач дійсно перебувала у шлюби з ОСОБА_3 та 14.06.2017 року шлюб між ними був розірваний.(а.с.14)

Також судом встановлено, що відповідач не мешкає за місцем своєї реєстрації з березня 2017 року тобто майже більше 2-х років, спільного майна з позивачем не має і спільного господарства не веде, що підтверджується відповідними доказами - Актом, який був складений депутатом Гірської міської ради у присутності сусідів позивача гр. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.15).

Тобто судом встановлено, що ОСОБА_2 , 1975 року народження, не є членом сім`ї позивача.

Враховуючи встановлене, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 , 1975 року народження, втратила право користування належною позивачу квартирою.

При цьому судом враховується, що ухилення відповідача від добровільного зняття з реєстраційного обліку дійсно негативно впливає на матеріальний стан позивача, яка змушена нести додаткові витрати на утримання житла та оплату наданих комунальних послуг, а також позбавлена можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг.

Враховуючи надані позивачем докази до позову, суд вважає, що прав передбачених ст..78 Житлового Кодексу УРСР щодо зберігання прав на житло при тимчасовій відсутності наймача у відповідача не виникає, оскільки позивачем доведено, що відповідач тривалий час не виконує свої обов`язки по належному утриманню житла, без поважних причин, та відсутній у зазначеному житловому приміщенні понад 6 місяців також без поважних причин.

Таким чином, у судовому засіданні знайшло своє підтвердження те, що відповідач - ОСОБА_2 , 1975 року народження не мешкає в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , тривалий час, а саме понад шість місяців, а тому на підставі ст.71 ЖК України повинен бути визнаним таким, що втратив право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності його понад встановлені строки без поважних причин, тому що її реєстрація в зазначеному житлі позивача є перешкодою для позивача щодо володіння, користування, розпоряджання своїм майном.

На підставі викладеного, на підставі ст. ст.71,72, 78, 150 ЖК України, 317, 319, 391, 405 ЦК України, положень Конституції України, Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», керуючись ст.ст.ст.ст.10, 12, 13, 76, 259, 263-265, 268, 273, 280-284, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Інші учасники справи, а також відповідач у разі залишення заяви про оскарження заочного рішення без задоволення, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення до Луганського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Попаснянський районний суд Луганської області. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : А.В.Архипенко