Постанова

Іменем України

07 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 676/4109/13ц

провадження № 61-9236св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі:-ОСОБА_4,
-ОСОБА_5,
-ОСОБА_6,
-ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Хмельницької області у складі колегії суддів: Корніюк А. П., Талалай О. І., Ярмолюка О. І., від 24 жовтня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Встановив:

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 11 травня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50 000,00 доларів США, із сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 11,04 % річних на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення до 10 травня 2017 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 11 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано житловий будинок АДРЕСА_1.

Оскільки ОСОБА_4 умови кредитного договору належним чином не виконував, станом на 19 березня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 62 897,62 доларів США, що за курсом Національного Банку України (далі - НБУ) становить 502 552,02 грн, та складається з 43 815,22 доларів США - заборгованість за кредитом, 11 591,64 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1 529,23 доларів США - заборгованість із комісії, 2 936,61 доларів США - пеня, 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина), 2 993,64 доларів США - штраф (процентна складова).

На підставі викладеного, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів із житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 12 вересня 2014 року та додатковим рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 28 листопада 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявність Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є підставою для відмови в задоволенні позову щодо звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення відповідачів, які зареєстровані та проживають у житловому будинку, що є предметом іпотеки.

Справа переглядалася в апеляційному порядку неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2016 року рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 12 вересня 2014 року та додаткове рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 28 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 11 травня 2007 року № НМК0GА00002754 у сумі 56936,09 доларів США та 46459,51 грн, з яких: 43 815,22 доларів США - заборгованість за кредитом, 11 591,64 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 529,23 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 23463,51 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, штрафи в сумі 250,00грн та 22 746 грн звернутостягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на праві спільної власності на підставі договору обміну від 02квітня 1999 року та земельну ділянку, що розташована за цією ж адресою площею 0,129 га і належить ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку виданого 10 травня 2007 року№ НОМЕР_1 з початковою ціною 1 525 733,00 грн шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 11 травня 2007 року № НМК0GА00002754) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. В решті позову відмовлено. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні є передчасними, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. Позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню, оскільки позичальник взяті на себе зобов'язання з погашення кредиту належним чином не виконує. Відмовляючи у задоволенні позову в частині виселення відповідачів суд виходив з того, що житловий будинок придбаний не за кредитні кошти, у відповідачів відсутнє інше житло, а тому підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КЬ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову про виселення та передати справу в цій частині на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи дійшов односторонніх та передчасних висновків про відмову у задоволенні позову банку про виселення відповідачів. Зазначає, що Законом України «Про іпотеку» не передбачено обов'язку банку надавати інше житло при виселенні мешканців з іпотечного житла.

Сторони не скористалися правом на подання заперечень (відзиву) на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 травня 2018 року вказану справу передано на розгляд Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування рішення апеляційного суду, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судом при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно із частиною першою статті 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Українигромадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Ця норма Закону встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз вищевказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України.

Особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСРпостійне житло вказується в рішенні суду.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15.

Судами установлено, що 11 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № HMK0GА00002754, яким позичальнику надано кредит у сумі 50 000,00 доларів США для споживчих потреб та 5 625,00 доларів США для сплати страхових платежів відповідно до пунктів 2.1.3, 3.2.7 договору зі сплатою відсотків за користування кредитом відповідно до пункту 2.2.2 кредитного договору у розмірі 0,92 % на місяць (11,04 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом, сплатою відсотків за користування кредитом при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту у розмірі 2,43 % за місяць від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом згідно із пунктом 7.4 кредитного договору; зі сплатою винагороди за надання фінансового інструменту згідно із пунктами 7.1 та 6.2 кредитного договору у розмірі 1 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 1,50 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати; відсотки за дострокове погашення кредиту згідно із пунктом 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно із пунктом 6.2 даного Договору, з кінцевим терміном повернення 10 липня 2017 року.

11 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, за яким відповідачі передали банку в іпотеку, належний їм будинок, що належить іпотекодавцям на підставі Договору обміну від 02 квітня 1999 року, який розташоване на земельній ділянці площею 0,129 га і належить іпотекодавцям на праві спільної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 10 травня 2007 року НОМЕР_1.

Суд апеляційної інстанції правильно встановив, що житловий будинок АДРЕСА_1, який є предметом договору іпотеки, набутий відповідачами не за рахунок отриманого ОСОБА_4 кредиту, позивачем не надано вказано іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане відповідачам одночасно з виселенням, тому обгрунтовано дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про виселення відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення, оскільки при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, особі одночасно з виселенням повинно бути надане інше житло.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині виселення відповідачів з житлового приміщення, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зазначає, що апеляційним судом не встановлено до чиєї компетенції належить обов'язок забезпечувати житлом у разі виселення відповідачів та не перевірено наявність/відсутність вільних житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання.

Слід зазначити, що суд апеляційної інстанцій надав належну правову оцінку вказаним доводам та обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині виселення відповідачів, оскільки чинним законодавством передбачено надання особі одночасно з виселенням з іпотечного майна іншого житлового приміщення.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська