Дата документу 08.02.2019 Справа № 331/7468/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/7468/17 Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н.Г.
Провадження № 22-ц/807/728/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Кочеткової І.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання вчинити певні дії та заборони у вчинені певної дії,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спільною земельною ділянкою та заборону вчиняти певні дії, що порушують право на земельну ділянку та можуть призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, повітря та саму земельну ділянку.

У грудні 2017 року позивач уточнила позов (а.с.86-89) та остаточно просила суд усунути порушення її прав на користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання відповідача ОСОБА_3 привести земельну ділянку спільного використання (1-1) на території земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, у придатний для використання стан у відповідності до фактичного порядку землекористування, який закріплено планом розподілу земельних ділянок від 12.02.2012 року, та у відповідності до її цільового призначення, шляхом знесення самовільної альтанки, яка розташована біля житлового будинку літера А, відновлення залізних стовпів з дротами для сушки білизни; заборонити ОСОБА_3 використовувати цю земельну ділянку для проїзду, розміщення та ремонту будь-яких транспортних засобів.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві приватної власності належать 22/40 частин житлового будинку АДРЕСА_1, та 582/1000 частин земельної ділянки, яка розташована за вказаною адресою.

При підготовці приватизації цієї земельної ділянки у 2012 році був затверджений та закріплений за згодою співвласників вказаного будинку порядок користування земельною ділянкою, що склався більше тридцяти років. Так, частина земельної ділянки площею 0,0218 га була залишена в спільному користуванні співвласників і використовувалася для пішохідного проходу, розташування стовпів з дротами для сушки білизни, обслуговування житлового будинку та господарчих споруд, розташування трав'янистих рослин.

У 2015 році помер колишній співвласник будинку, за участю якого був закріплений порядок користування земельною ділянкою, яка знаходилася у спільному користуванні, і новим користувачем земельної ділянки став його онук - ОСОБА_3, який у травні 2015 року без її згоди на земельній ділянці спільного користування звів альтанку. Ця споруда є самовільною, порушує встановлений порядок користування спільною земельною ділянкою, яка призначена для пішохідного проходу та обслуговування спільного будинку. Тому просить суд зобов'язати відповідача знести цю альтанку.

Також відповідач регулярно без її згоди на території земельної ділянки спільного користування на вході біля воріт розміщує мікроавтобус «Форд», при цьому може заїжджати в будь-який час доби або стояти з працюючим двигуном.

25.07.2016 року відповідач зрізав дроти, що були прилаштовані на двох стовпах на території спільної земельної ділянки. Ці дроти використовувалися всіма співвласниками для сушки білизни понад 30 років. А 26.07.2016 року відповідач витяг з землі залізний куток, який також знаходився на спільній земельній ділянці та використовувався для розташування дротів для сушки білизни.

Крім того, на належній йому земельній ділянці ОСОБА_3 розташував майстерню для ремонту мотоциклів та їх двигунів. З цієї майстерні в будь-який час доби, зокрема, вночі чи рано вранці, постійно лунає шум двигунів та стоїть чад вихлопних газів. Через територію спільного двору проходять сторонні особи, переносять запчастини, або заїжджають та виїжджають мотоциклами. Шум, сморід спричиняє шкоду її здоров'ю.

Всі вищезазначені дії відповідача, на її думку, є протиправними, порушують її право землекористувача спільної земельної ділянки, мають шкідливий вплив на здоров'я людей, повітря, саму земельну ділянку. У зв'язку з тим, що відповідач не має права без її згоди змінювати чи порушувати порядок користування вищевказаною земельною ділянкою, а також використовувати її не за цільовим призначенням, а для розміщення самовільної альтанки, для розташування та проїзду автотранспорту, позивачка звернулась до суду з цим позовом, в якому просила усунути вище перелічені порушення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд вказував, що в ході розгляду справи не було встановлено зазначених позивачем порушень порядку користування спільною земельною ділянкою відповідачем за наданими нею доказами.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне встановлення судом дійсних обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду матеріалам справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3, отримавши копію апеляційної скарги 12.12.2018р., не скористався правом на відзив, що не є перешкодою відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України для апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1 п. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником 22/40 частин житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 7.05.1998р. ( а.с. 6).

Згідно із свідоцтвом про право власності від 17.08.2015р. ОСОБА_2 є власником 582/1000 часток земельної ділянки, із кадастровим номером: НОМЕР_1, цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 7).

ОСОБА_3 є власником 9/40 частин житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування частки будинку від 25.01.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М., зареєстрованим в реєстрі за № 73 ( а.с. 30-31), та 9/40 частин житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування частки будинку від 21.03.2017р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченком В.М., зареєстрованим в реєстрі за № 236 (а.с. 37-38).

На підставі рішення Запорізької міської ради № 58/23 від 27.09.2017 року ОСОБА_3 було затверджено технічну документацію із землеустрою та передано як співвласнику житлового будинку у спільну часткову власність згідно фактичного порядку користування частину земельної ділянки (кадастровий № НОМЕР_1) по АДРЕСА_1, площею 0,048 га, що складає 418/1000 часток земельної ділянки від площі 0.1000 га, з них: 0,0309 га по фактичному користуванню; 0,0109 га без визначення меж в натурі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

На підставі вищезазначеного рішення Запорізької міської ради за ОСОБА_3 на праві приватної власності зареєстровано земельну ділянку (кадастровий № НОМЕР_1) площею 0,1 га із встановленим цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Отже, сторони мають у спільній частковій власності будинок АДРЕСА_1 та земельні ділянки вищевказаних розмірів.

Крім того, сторони мають земельну ділянку загального користування розміром 0,0218 га.

12 лютого 2012 року КП Градпроект було затверджено Порядок фактичного землекористування земельною ділянкою площею 0,0218 га, яка є територією загального користування, яка була передана співвласникам житлового будинку - ОСОБА_2 та діду відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 порівну в рівних частках кожному по 0,0109 га. Вказаний порядок був узгоджений із співвласниками. Згідно розподілу земельних ділянок були встановлені межі розподілу по фактичному користуванню, де за № 1 та № 2 встановлені земельні ділянки, які знаходились у фактичному користуванні ОСОБА_5, за № 01 та № 02 встановлені земельні ділянки, які знаходились у фактичному користуванні ОСОБА_2 Територією загального користування була визначена земельна ділянка із позначкою 1-1 площею 0,0218 га ( а.с. 44,45).

Встановлено, що у період користування частиною будинку і земельною ділянкою ОСОБА_5 суперечок між співвласниками з цього приводу не виникало.

Спори почали виникати в травні 2015р. після вступлення у право володіння та користування частиною будинку і земельної ділянки ОСОБА_3 - онуком ОСОБА_5

Позивачка зазначає, що відповідач без її згоди на земельній ділянці, що визначена для спільного користування звів альтанку, яка є самочинною спорудою, оскільки вмурована в бетонну основу. В такий спосіб, на її думку, відповідач самовільно захопив частину земельної ділянки ( спільний двір), що має бути в спільному користуванні для пішохідного проходу та обслуговування будинку. Тому просила суд зобов»язати відповідача знести самовільно збудовану альтанку.

Відмовляючи в цих вимогах, суд вказував, що сама позивач зазначала, що на цьому місці раніше стояв навіс, який використовувався попереднім власником як вольєр для собак.

Цих обставин не заперечував і відповідач, вказуючи, що навіс на цьому місці побудовано у 2007р. одним з попередніх співвласників будинку - ОСОБА_6, який перекрив його шифером. Цей навіс перебував на цьому місці 8 років, та позивачу він не заважав.

Встановлено, що альтанка без фундаменту була побудована саме на місці критого навісу ОСОБА_3, та не зайняла більше місця ніж навіс, проти існування якого не заперечувала позивач, а її претензії виникли лише після того, як стосунки між співвласниками, які є сторонами у справі, погіршились.

Судом для з»ясування обставин справи в цій частині допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які підтвердили, що альтанка збудова на місці занедбаного навісу та ОСОБА_2 під час її будування не висловлювала своїх заперечень.

Згідно технічної інвентаризації господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, проведеної на підставі ухвали суду від 06.03.2018р. ТОВ ЗМБТІ, та долученого технічного паспорту, виготовленого станом на 20.04.2018р.: під літ «Т» означена альтанка, рік побудови - 2015, фундамент - відсутній, стіни - профнастил, полікарбонат, покрівля - профільований лист, перекриття - відсутнє, підлога - бетон, площа основи - 2.80 кв. м, об»єм - 6.10 кв. м ( а.с.165-166).

Технічна характеристика альтанки, складена ТОВ ЗМБТІ, підтверджує покази відповідача і спростовує твердження позивача, що альтанка є капітальною спорудою, оскільки вона базується не на фундаменті. Крім того, вона займає площу лише у 2,8 кв. м, як свідчить технічна інвентаризація, а не 6 кв. м, як вказує апелянт, що є її об»ємом, а не площею. Розташована саме на тому ж місці, що і попередній навіс, що вбачається з технічного паспорту домоволодіння станом на 2007р. з подальшими внесеними змінами від 2011р., де зазначено навіс під літ. Л ( а.с. 13), та не перешкоджає проходу між будинком та парканом, оскільки розташована не впритул до будинку, а впритул до паркану, та між нею і будинком існує пішохідний прохід.

За таких обставин, суд правильно визнав, що будь-яких нових перешкод у користуванні земельною ділянкою спільного користування ОСОБА_3 не створював, оскільки і раніше на ній у цьому ж місці існував об»єкт без фундаменту.

Судом обґрунтовано було взято до уваги схвалений та встановлений попередніми співвласниками будинку порядок користування земельною ділянкою, який склався ще до вступлення у володіння житловим будинком відповідача ОСОБА_3, що відповідає роз»ясненням, наданим в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про застосування

судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».

Отже, суд правильно визнав, що з 2007 року між ОСОБА_2 та її співвласниками ( ОСОБА_6, ОСОБА_5.) існувала угода про розташування та знаходження на конкретній земельній ділянці загального користування вольєру для собаки, а потім навісу, як це зазначено у технічному паспорті БТІ, і ця ж угода продовжує діяти для теперішнього співвласника позивачки - відповідача ОСОБА_3, який облаштував навіс в альтанку, не змінивши її параметрів, конфігурації та місця розташування.

Також суд врахував, що в судовому порядку можна не визнати раніше укладену угоду про порядок користування земельною ділянкою, якщо буде встановлено, що угода явно ущемляє законні права когось із співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно - будівельним, санітарним чи протипожежним правилам, але таких обставин судом встановлено не було, та сама позивач не довела наявності таких обставин. До того ж, остання вимагала саме дотримуватись встановленого порядку користування та усунути їй перешкоди у цьому з боку відповідача.

Судом перевірялась також обґрунтованість вимоги ОСОБА_2 про те, що відповідач знищив сушилку для білизни, зрізавши дроти та витягнувши із землі залізні кути, яка була розташована на спільній земельній ділянці.

Та вони визнані необґрунтованими, оскільки з долучених у справу світлин подвір»я домоволодіння АДРЕСА_1 вбачається, що на ділянці загального користування сушилка для білизни є наявною як станом на момент звернення з позовом ОСОБА_2, так і в подальшому станом на 25.11.2017р. При цьому, вказані світлини були зроблені як позивачем, так і відповідачем ( а.с. 47, 48, 53, 97, 98).

Посилання апелянта на те, що світлини надані станом на літо 2017р., коли сушилка ще була наявна, але була демонтована відповідачем пізніше, не заслуговують на увагу, оскільки сама позивач у позові зазначала, що сушилка була демонтована 25.07 та 26.07.2016р.

Отже, станом на літо 2017р. та на 25.11.2017р., коли датовано надані сторонами світлини, сушилка є наявною, що спростовує ствердження апелянта про те, що на тепер сушилка є демонтованою.

Що стосується доводів про розташування відповідачем вантажного фургону на спільній земельній ділянці, автомайстерні на належній йому ділянці, яка незаконно збудована на земельній ділянці, яка за цільовим призначенням не надавалась для здійснення такої підприємницької діяльності відповідачу, то колегія частково погоджується з висновками суду в цій частині, зважаючи на наступні обставини.

На здійснення відповідачем підприємницької діяльності з ремонту автотранспортних засобів у збудованій ним на своїй території авто майстерні позивач скаржилась до компетентних органів, у зв»язку з чим призначалась перевірка цих фактів.

Так вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що у листі виконавчого комітету Запорізької міської ради № 10088/03-32/09 від 4.07.2018 року зазначено, що протягом 2017 року на адресу виконкому Запорізької міської ради надійшли скарги від ОСОБА_2 щодо неправомірних дій сусіда ОСОБА_3, де заявник виказує незгоду з відкриттям сусідом майстерні для ремонту машин за адресою: АДРЕСА_1. За розпорядженням міського голови Буряка В.В. від 15.06.2017 № 215 районною адміністрацією Запорізької міської ради по Олександрівському району було проведено комісійні обстеження та за їх результатами надані пропозиції щодо вирішення даного питання. В ході роботи комісії встановлено, що ОСОБА_3 як суб»єкт господарювання з заявою щодо можливості здійснення послуг з ремонту автомототехніки до районної адміністрації не звертався. Станом на 21.06.2017 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутня інформація про проведення ОСОБА_3 підприємницької діяльності. Факт облаштування майстерні по ремонту автомототехніки за вказаною адресою не підтвердився . За результатами розгляду скарги мешканцям будинку було рекомендовано, в тому числі з метою урегулювання конфлікту провести розподіл сумісної дворової ділянки в натурі з урахуванням потреб кожного мешканця будинку ( а.с.212).

Отже, проведеною компетентним органом перевіркою вказаних фактів не підтверджено наявності автомайстерні та здійснення підприємницької діяльності відпові-

дачем з ремонту автотранспортних засобів на своїй території домоволодіння.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 вказує, що з показів свідка ОСОБА_9 вбачається, що ОСОБА_3 не допустив вказану комісію на територію своєї земельної ділянки, тому перевірка наявності автомайстерні фактично не відбулась.

Між тим, колегія надає перевагу офіційному листу компетентного органу, яким спрямовувалась комісія для перевірки цих фактів, якою встановлено, що факт облаштування автомайстерні за адресою місця розташування домоволодіння сторін не підтвердився. Тобто комісією не було зазначено, що перевірку не було проведено через ненадання доступу або з будь-яких інших підстав, а чітко зазначено, що саме не підтвердився факт наявності майстерні.

Якщо позивач не погодилась з таким висновком комісії, то мала право оскаржити його, або просити здійснити повторну перевірку, або звернутись до інших органів щодо з»ясування цього питання.

Проте, свою незгоду з такими висновками комісії позивач не відстоювала, результатів комісійної перевірки не оскаржила.

Будь-яких інших достовірних належних і допустимих доказів на підтвердження цих обставин позивач не надала. Тому суд обґрунтовано визнав недоведеними ці обставини, та, відповідно, правильно відмовив у задоволенні позову про заборону відповідачеві здійснювати цю діяльність на території домоволодіння.

Якщо у домоволодінні мається ділянка спільного користування, то, відповідно, нею може користуватись кожен співвласник цього домоволодіння. Мета визначення такої ділянки забезпечити прохід та проїзд по ній співвласникам до своїх будинків та господарських будівель, а також забезпечення користування спільним двором для господарських потреб. Тому власнику гаражу, який розташований на дальній території домоволодіння, повинен бути забезпечений доступ до нього, або повинен бути забезпечений під'їзд його транспорту до гаражу чи іншого місця зберігання транспортного засобу.

Зі схематичного плану двору, світлин, технічного паспорту на домоволодіння вбачається, що гараж позивача розташований на її ділянці наприкінці території спільного користування з одного боку домоволодіння, а навіс для зберігання транспортного засобу та гараж відповідача, з іншого боку. Отже, щоб дістатись транспортом до належних їм гаражів кожному із співвласників слід проїхати двором загального користування, який є спільним згідно з угодою співвласників.

Тому заборона будь-кому з них проїздити по території спільного користування до свого гаражу, намету чи навісу буде порушенням їх передбаченого права на вільне користування спільною ділянкою.

Вбачається, що і сама позивач в такий спосіб використовую ділянку спільного користування.

Отже, така вимога носить незаконний характер, тому не підлягає задоволенню.

Факту проїзду інших транспортних засобів на територію відповідача через земельну ділянку спільного двору встановлено не було.

Що стосується саме розташування транспортних засобів на території спільного користування, то з урахуванням наявності у кожного із співвласників місця для зберігання транспортного засобу їх встановлення на території спільного двору створює перешкоди у вільному користуванні спільним двором, а тому така вимога позивача носить обґрунтований характер.

Зі світлин вбачається, що попри наявність у ОСОБА_3 навісу і гаражу на своїй земельній ділянці, його автомобіль часто розміщується на земельній ділянці спільного двору ( а.с. 53, 97, 98), що є неприпустимим, та відомості світлин в цій частині узгоджується з показами допитаних судом свідків та поясненнями позивача. Тому такі порушення підлягають усуненню шляхом накладення заборони ОСОБА_3 встановлювати на земельній ділянці спільного користування свого транспортного засобу, і рішення суду в цій частині у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню із задоволенням цієї позовної вимоги.

Також в скарзі зазначено, що транспортний засіб відповідача розміщується, хоча і за парканом, спорудженим ним, який розділяє територію спільного двору від його земельної ділянки, але на відстані 1,5 метрів від житлової забудови у домоволодінні, якою позивач вважає свою літню кухню, позначену літ. К у технічному паспорті на домоволодіння. Цим, на її думку, порушуються вимоги Додатку № 10 до Державних стандартних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров»я України від 19.06.1996р. № 173, згідно з яким розриви від гаражів, відкритих стоянок легкових автомобілів до житлових будинків повинні становити не менше 10 метрів.

Проте літня кухня відноситься до господарських будівель і споруд, а не до житлового будинку, який знаходиться на значно більшій відстані від паркану відповідача, за яким він зберігає свій транспортний засіб, та навіть за будівлею літньої кухні. Тому ці доводи позивача є неспроможними.

Таким чином, в ході апеляційного розгляду підтвердився достеменно тільки факт неодноразового залишення свого транспортного засобу ОСОБА_3 на території спільного двору, та це порушення підлягає усуненню шляхом зміни судового рішення в частині вирішення цієї вимоги позивача.

З урахуванням зміни оскаржуваного судового рішення та задоволення однієї вимоги немайнового характеру, що складає ј частину від заявлених вимог, колегія вирішує питання у відповідності до ст. 141 ЦПК України щодо розподілу судових витрат у справі.

Позивач сплатила за подання позову до суду судовий збір в сумі 640 грн. ( Т. 1 а.с. 2), 54 грн. (Т. 1 а.с. 158) та судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1057,21 грн. ( Т. 2 а.с. 13), а всього 1 751, 21 грн., тому ј частина суми, що має компенсувати їй відповідач становить - 437,80 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2018 року у цій справі змінити шляхом скасування в частині відмови в задоволенні позову щодо заборони розміщення транспортних засобів на території загального користування.

Задовольнити ці позовні вимог ОСОБА_2.

Заборонити ОСОБА_3 розміщати належні йому транспортні засоби на території загального користування у домоволодінні по АДРЕСА_1, позначеної у Плані розподілу земельних ділянок між співвласниками як І-І.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 437 (чотириста тридцять сім) гривень 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 08 лютого 2019р.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кочеткова І.В.