Номер провадження: 22-ц/813/6744/19
Номер справи місцевого суду: 522/2529/13- ц
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мастістого Іллі Андрійовича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2013 року за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі відділення «Одеська регіональна дирекція» Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:

17 лютого 2012 року ПАТ «ВТБ Банк» в особі відділення «Одеська регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 30 травня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено Генеральну угоду №36 та Генеральну угоду №37, відповідно до яких позивач зобов`язався надати відповідачу кредити в межах суми, що не перевищує встановлений генеральними угодами ліміт, а ОСОБА_2 зобов`язався користуватись наданими кредитними коштами на умовах, встановлених кредитними договорами та відповідати за виконання зобов`язань.

02 червня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 , як ФОП, було укладено кредитний договір згідно умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 2 000 000 гривень строком до 08 червня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 22% річних.

27 червня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір згідно умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 200 000 доларів США строком до 28 червня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14% річних.

18 серпня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір згідно умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 200 000 доларів США строком до 08 серпня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14% річних.

У якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено договори поруки від 02 червня 2008 року, від 27 червня 2008 року та від 18 серпня 2008 року, відповідно до яких остання приймає на себе зобов`язання відповідати по зобов`язанням ОСОБА_2 , які виникають у нього з умов кредитних договорів.

Також в якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 передав в іпотеку банку домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_1 своїх зобов`язань належним чином не виконують, кошти у встановлені договорами розмірах та строки до банку не надходять, внаслідок чого у них виникла заборгованість за кредитним договором від 02.06.2008р. у сумі 2 106 763,22 гривень, за кредитним договором від 27.06.2008р. 1 439 339,02 доларів США, за кредитним договором від 18.08.2008р. у сумі 1 494 990,68 доларів США.

На підставі зазначеного ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до суду із позовом та просив звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 30 травня 2008 року.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2013 року позов задоволено у повному обсязі (т. 2 а. с. 135 - 142).

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просила скасувати заочне рішення місцевого суду, та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Інші сторони по справі рішення суду першої інстанції не оскаржили.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 грудня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , що діє в інтересах ОСОБА_2 відхилено, а заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін (т. 2 а. с. 180-183).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2018 року до справи залучено ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» як правонаступника позивача ПАТ «ВТБ Банк» в особі відділення «Одеська регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» (т. 2 а. с. 232 -235).

11 липня 2019 року адвокат Мастістий І.А., що діє в інтересах ОСОБА_1 надав до суду апеляційну скаргу на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2013 року, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (т. 3 а. с. 55 - 59).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30 липня 2019 року поновлений строк на апеляційне оскарження заочного рішення суду першої інстанції та відкрито провадження за апеляційною скаргою Мастістого І.А. в інтересах ОСОБА_1 (т. 3, а. с. 128 - 130).

Під час розгляду справи, 09 жовтня 2019 року до суду надійшло клопотання адвоката Мастістого І.А. про залучення до участі у справі в якості правонаступника позивача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» - ОСОБА_5..

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року залучено ОСОБА_5 до участі у справі у якості правонаступника позивача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» (т. 3 а. с. 188 - 189).

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, причини неявки до суду не повідомили.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 1 ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 16 грудня 2019 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Стаття 370 ЦПК України передбачає порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи й у частинах 1 та 3 вказаної статті визначено, що, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави. За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення зобов`язання.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки, відшкодування збитків (пункти 1, 3 та 4 частини 1 статті 611 ЦК України).

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Як зазначено у частинах 1 та 2 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Положення статей 512, 513 ЦК України передбачають, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна осіб у зобов`язанні пов`язана з тим, що попередні учасники зобов`язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов`язки переходять до суб`єктів, які їх замінюють. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 516 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 30 травня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено Генеральну угоду №36 та Генеральну угоду №37, згідно умов яких Банк зобов`язався надати вказаному відповідачу кредити в межах суми, що не перевищує встановлений Генеральними угодами ліміт, а відповідач зобов`язався користуватись наданими кредитними коштами на умовах, встановлених кредитними договорами, та відповідати за виконання власних зобов`язань.

02 червня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 , як ФОП, було укладено кредитний договір згідно умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 2 000 000 гривень строком до 08 червня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 22% річних.

27 червня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір згідно умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 200 000 доларів США строком до 28 червня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14% річних.

18 серпня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір згідно умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 200 000 доларів США строком до 08 серпня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14% річних.

Виконання зобов`язань відповідача ОСОБА_2 за Генеральними угодами та кредитними договорами, що були укладені на її підставі, були забезпечені шляхом укладення іпотечного договору, посвідченого Криворотенко Л.І., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 30 травня 2008 року за реєстровим номером 4562, відповідно до якого ОСОБА_2 надав в іпотеку Банку нерухоме майно: домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з одного жилого будинку літ. «З», загальною площею 351,4 кв.м., у тому числі житловою 133,4 кв.м., огорожі - 1-3 та мостіння - II, реєстраційний номер в Реєстрі прав власності на нерухоме майно: 19884343 та земельну ділянку, загальною площею 0,0541 га, в томі числі по угіддях: під будівлями, лісами та іншими угіддями 0,0541 га, кадастровий номер :54:001:0203, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також в якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки №13.79-36/08-ДП1 від 02 червня 2008 року, згідно якого ОСОБА_1 приймає на себе зобов`язання відповідати по зобов`язаннях ОСОБА_2 , які виникають з умов кредитного договору №13.79-36/08-СК від 02 червня 2008 року.

У якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки №13.88-37/08-ДП1 від 27.06.2008рю, згідно якого ОСОБА_1 приймає на себе зобов`язання відповідати по зобов`язаннях ОСОБА_2 , які виникають з умов кредитного договору №13.88-37/08-СК від 27.06.2008р..

18 серпня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 також був укладений договір поруки №13.97-37/08-ДП1, згідно якого ОСОБА_1 приймає на себе зобов`язання відповідати по зобов`язаннях ОСОБА_2 , які виникають з умов кредитного договору №13.97-37/08-СК від 18.08.2008р..

07 грудня 2011 року на адресу відповідача була направлена вимога-звернення №1848/2300-08-2 від 02.12.2011р. про усунення порушень кредитного договору в якій Банк попереджував ОСОБА_2 про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання вимоги (т. 1 а. с. 86, 87).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Таким чином, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб 23 березня 1989 року, про що ВДРАЦС по м. Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області складено актовий запис №218.

Судом також встановлено, що спірне домоволодіння набуто у власність ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності Серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 07 серпня 2007 року, право власності зареєстровано Комунальним підприємством Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 10 серпня 2007 року в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером запису 40463 в книзі 256 на стор.60, реєстраційний номер в Реєстр прав власності на нерухоме майно №198884343.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, суд встановив, що спірне домоволодіння та земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до статті 32 ЦПК України (в редакції чинній протягом розгляду в суді першої інстанції) позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів;

Належний відповідач - це завжди сторона спірних матеріальних правовідносин.

Оскільки співвласниками спірного домоволодіння та земельної ділянки, як встановлено судом на праві спільної сумісної власності є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тому у спірних матеріальних правовідносинах відповідачами повинні бути як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 ..

Відповідно до положень ч. 1 ст. 33 ЦПК України (у редакції на момент розгляду справи судом першої інстанції) залучення співвідповідача можливе лише за клопотанням позивача. А, оскільки позов пред`явлено лише до одного зі співвласників спірного домоволодіння, тому застосуванню підлягали норми, матеріального права, які регулюють питання звернення стягнення на частку у спільній власності.

Судова колегія приходить до висновку, що вирішення питання про звернення стягнення на майно, яке належить в тому числі і ОСОБА_1 на праві сумісної власності без звернення з позовними вимогами саме до ОСОБА_1 є порушенням норм процесуального права, загальних засад цивільного судочинства та прав особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За наведених обставин, суд позбавлений процесуальної можливості вирішити питання про права та обов`язки особи, вимоги до якої позивачем не пред`являлись, та яка не зазначена позивачем в якості відповідача, або не залучена за його клопотанням відповідачем.

За наведених обставин, належним способом захисту прав позивача при зверненні до суду з вимогою тільки до одного зі співвласників майна є звернення стягнення на частку в спільному майні.

Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

Згідно ст. 366 ЦК України передбачено порядок звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній частковій власності: кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку є законні підставі для задоволення вимог апеляційної скарги та відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 та ч. 3 ст. 370 ЦПК України скасування заочного рішення суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1, 374, п. 4 ч. 1, 376, 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Мастістого Іллі Андрійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 грудня 2013 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі відділення «Одеська регіональна дирекція» Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 16 грудня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік

П.М.Черевко