Постанова

Іменем України

19 грудня 2019 року

місто Київ

справа № 127/21712/14-ц

провадження № 61-3830св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , Приватне акціонерне товариство «Страхова Група «ТАС»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2017 року у складі судді Короля О. П. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 17 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Іващука В. А., Медяного В. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися із позовом до ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (далі - ПрАТ «СГ «ТАС» ) про відшкодування майнової, моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я та майна.

Позивачі обґрунтовували заявлені вимоги тим, що 22 жовтня 2011 року з вини відповідача ОСОБА_3 , цивільно-правова відповідальність якого застрахована у ПрАТ «СГ «ТАС», сталася дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої вони отримали травми та було пошкоджено належний ОСОБА_2 автомобіль «Daewoo Lanos TF69Y», д/н НОМЕР_1 , чим їм заподіяно майнової та моральної шкоди. Уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, позивачі просили суд стягнути з ПрАТ «СГ «ТАС», ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на відшкодування майнової шкоди 194, 93 грн, на користь ОСОБА_2 4 261, 25 грн на відшкодування витрат на лікування та 49 490, 00 грн на відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням автомобіля; з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 - 36 709, 43 грн на відшкодування майнової шкоди через пошкодження автомобіля; з ОСОБА_3 як володільця джерела підвищеної небезпеки на користь кожного з позивачів на відшкодування моральної шкоди по 10 000, 00 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідачі позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні з підстав необґрунтованості.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто із ПрАТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_2 . 49 490, 00 грн на відшкодування майнової шкоди та на користь ОСОБА_1 194, 93 грн на відшкодування майнової шкоди. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 45 489, 00 грн на відшкодування майнової шкоди та 7 750, 00 грн на відшкодування моральної шкоди, а на користь ОСОБА_1 7 750, 00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 17 серпня 2017 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 86 199, 43 грн на відшкодування майнової шкоди, 2 500, 00 грн на відшкодування моральної шкоди; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 500, 00 гривень на відшкодування спричиненої моральної шкоди, вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції керувався тим, що між сторонами у справі склалися та мають місце правовідносини, що врегульовані нормами ЦК України стосовно недоговірних зобов`язань у частині загальних підстав відповідальності за завдання майнової та моральної шкоди джерелом підвищеної небезпеки, а також щодо договірних зобов`язань згідно з нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність твердження ОСОБА_3 щодо відсутності його вини за спричинену шкоду у зв`язку з невстановленням його вини у ДТП. Суд зазначив, що його вина є беззаперечно доведеною, зокрема, постановою слідчого про закриття кримінального провадження через відсутність складу кримінального правопорушення, але наявністю в діях ОСОБА_3 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, зокрема пунктів 2.3, 12.1, 13.1 ПДР України. Крім цього, суд оцінив цивільно-правові наслідки дій учасника ДТП, його вину у спричиненні шкоди, з`ясував обставини і у взаємозв`язку сукупних доказів зробив висновок щодо майнової відповідальності ОСОБА_3 , відшкодування ним завданої моральної шкоди. Відмовляючи у задоволенні позову до страхової компанії, суд першої інстанції послався на підпункт 37.1.4. статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого однією з підстав відмови у виплаті страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування з моменту вчинення ДТП упродовж одного року. Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову у цій частині, оскільки позивачі не надали відповідних доказів на підтвердження наявності такої шкоди та відповідних витрат.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у позові до ПрАТ «СГ «ТАС» про відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням автомобіля, а також змінити судові рішення у частині вирішення її позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що суди неправильно оцінили наявні у матеріалах справи докази і дійшли необґрунтованих висновків, що у страхової компанії не виник обов`язок сплатити страхове відшкодування внаслідок незвернення до страховика у межах одного року з дня ДТП, оскільки їм не було відомо, що відповідальність ОСОБА_3 застрахована. Про такі обставини їм стало відомо лише наприкінці літа 2014 року. Окрім цього, зазначила, що суди не врахували тяжкості завданих їй страждань, їх тривалості та дійшли необґрунтованого висновку про часткове задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-IV) (далі - ЦПК 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 22 жовтня 2011 року на автодорозі Стрий - Тернопіль - Кіровоград - Знам`янка, поблизу м. Умані, сталася ДТП за участю автомобіля «Mercedes Benz Е 230», д/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля «Daewoo Lanos TF69Y», д/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , власником якого є ОСОБА_2 .

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 застрахована у ПрАТ «СГ «ТАС».

Постановою слідчого СВ Уманського РВ УМВС України у Черкаській області від 25 березня 2015 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_3 закрито.

Відповідно до висновку експерта від 20 лютого 2015 року № 11 майновий збиток, завданий власнику автомобіля «Daewoo Lanos TF69Y», д/н НОМЕР_1 , у результаті його пошкодження внаслідок ДТП складає 94 469, 00 грн.

Згідно з висновком експерта від 31 жовтня 2016 року № 612Е-09/16 судової автотоварознавчої експертизи середня ринкова вартість ідентичного, технічно справного автомобіля «Daewoo Lanos TF69Y», д/н НОМЕР_1 , станом на січень 2016 року складала 95 215, 20 грн. Ринкова вартість цього автомобіля у пошкодженому стані станом на січень 2016 року складала 9 015, 77 грн. Вартість відновлювального ремонту автомобіля, що має пошкодження внаслідок ДТП від 22 жовтня 2011 року, станом на січень 2016 року складала 81 344, 05 грн. Вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Daewoo Lanos TF69Y» д/н НОМЕР_1 внаслідок ДТП, що сталася 22 жовтня 2011 року, становить 86 199, 43 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до підпункту 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Визначаючи обов`язок страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (в окремих випадках Моторного (транспортного) страхового бюро України) виплатити страхове відшкодування законодавцем у положеннях статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», було передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, коли потерпілим чи особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року з моменту скоєння ДТП подано заяви про виплату страхового відшкодування.

Тобто право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

Відтак, право отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Моторного (транспортного) страхового бюро України), узятих на себе зобов`язань виникає виключно за умови подання потерпілим у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зроблено висновок, що у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації, - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Таким чином, для встановлення наявності підстав для відмови у виплаті страхової виплати необхідно з`ясувати, чи подала особа, яка має право отримання страхового відшкодування, у встановлені строки заяву до страховика (або МТСБУ) чи звернулася вона із відповідним позовом до суду.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що, позивач до страховика безпосередньо не звертався із заявою про виплату страхового відшкодування, а із цим позовом звернувся зі спливом річного строку після ДТП, тобто з пропуском строку, встановленого підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що позивачам не було відомо, що відповідальність ОСОБА_3 застрахована і про такі обставини їм стало відомо лише наприкінці літа 2014 року, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 жовтня 2018 року в справі № 753/5293/16-ц, строк, зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є присічним і поновленню не підлягає.

Та обставина, що позивачам не було відомо про те, що ОСОБА_3 застрахував свою відповідальність, не дає підстав для висновку, що позивачі отримали статус потерпілих осіб з того моменту, як їм стало відомо про наявність у відповідача страхового полісу.

ОСОБА_2 , як власник пошкодженого автомобіля, якій не було відомо про наявність у ОСОБА_3 страхового полісу, мала право на звернення до МТСБУ у визначений законом строк з відповідною заявою, проте таким правом не скористалася.

Доводи касаційної скарги щодо ненадання належної оцінки доказам у частині вимог про відшкодування моральної шкоди зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у позові про відшкодування майнової шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, сторонами не оскаржувалось та відповідно до положень статті 400 ЦПК України не переглядалось.

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 17 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко