Єдиний унікальний номер 235/3891/18 Номер провадження 22-ц/804/223/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2019 року м. Бахмут Донецька область

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Соломахи Л.І.,

за участю секретаря Розпутько Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 жовтня 2018 року у цивільній справі № 235/3891/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, (суддя першої інстанції Філь Олена Євгенівна), -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Красноармійсько міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що в період з 01.08.2014 року по 03.08.2016 року він працював в Управлінні Державного підприємства «Донецька залізниця» на посаді інженера 2 категорії відділу тарифів, умов перевезень та роботи з місцевими органами виконавчої влади служби приміських пасажирських перевезень.

25 лютого 2016 року позивачу було виплачено другий аванс за лютий 2016 року в розмірі 500 грн. Залишок заробітної плати, що не була виплачена йому за відпрацьований час у лютому 2016 року складає 3682,96 грн. Після цього виплати по заробітній платі припинились до 22.06.2016 року, коли був виплачений аванс за червень 2016 року у розмірі 100 грн. Надалі до моменту його звільнення з ДП «Донецька залізниця» ніяких виплат по заробітній платі за відпрацьований ним час не надходило.

Позивач був звільнений з ДП «Донецька залізниця» 03.08.2016 року на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України за переведенням до Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». На день його звільнення загальна сума заборгованості по заробітній платі становила 14478,92 грн.

За час його роботи у Регіональній філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» йому було виплачено 11202,00 грн. заборгованості по заробітній платі ДП «Донецька залізниця». Ця сума склалася з трьох платежів по 3734,00 грн., які були йому виплачені відповідно 16.09.2016 року, 01.11.2016 року та 21.02.2017 року.

Станом на 03.07.2018 року розмір невиплаченої заборгованості по заробітній платі від ДП «Донецька залізниця» за відпрацьований ним час становить 3276,92 грн.

В період з 04.08.2016 року по 17.07.2017 року він працював на посаді інженера 2 категорії сектору тарифів, умов перевезень та роботи з місцевими органами виконавчої влади відділу приміських та пасажирських перевезень структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

07.03.2017 року йому було виплачено заробітну плату за лютий 2017 року в розмірі 1198,48 грн. Надалі, до моменту його звільнення з Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» 17.07.2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України в зв'язку зі скороченням штату, ніяких виплат по заробітній платі не надходило.

Станом на 03.07.2018 року, розмір невиплаченої заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку та вихідній допомозі у зв'язку зі звільненням за скороченням штату від Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» становить 27799,23 грн.

26.04.2018 року позивач звернувся до ПАТ «Українська залізниця» з приводу надання довідки про заборгованість по його заробітній платі за вищевказані періоди часу. Листом від 24.05.2018 року його було повідомлено про неможливість надати зазначену довідку через відсутність оригіналів первинних, кадрових та фінансових документів.

Відповідно до здійснених позивачем розрахунків сума заборгованості становить 31076,15 грн.

Через невиплату йому у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, заробітної плати та відсутність інших джерел доходу він був вимушений проживати разом з батьками, знаходитися на їхньому утриманні.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 31076,15 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення по Державному підприємству «Донецька залізниця» в розмірі 59659,65 грн., по структурному підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в розмірі 59080,32 грн. та моральну шкоду в розмірі 25000,00 грн.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 18457,26 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4376,32 грн., вихідну допомогу у розмірі середнього заробітку в розмірі 4965,65 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 92417,16 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 жовтня 2018 року стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 1202,16 грн.

Із рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області суду від 22 жовтня 2018 року в частині задоволених позовних вимог не погодився відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» та подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, виходив із доведеності вини відповідача у не проведенні розрахунку з позивачем при його звільненні та не прийняв до уваги висновок Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо наявності форс-мажорних обставин.

З вказаним висновком суду першої інстанції відповідач не погоджується, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідач просив суд скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 жовтня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 20 грудня 2018 року відкрито апеляційне провадження у даній цивільній справі та надано позивачу строк для надання відзиву на апеляційну скаргу в письмовій формі до 31 грудня 2018 року.

Копії ухвал про відкриття апеляційного провадження учасниками справи отримані (а.с.237,245), копія апеляційної скарги відповідача позивачем отримана (а.с 245). До Донецького апеляційного суду надійшов відзив від позивача по справі (а.с.238-242).

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» не з'явився, надіслав до суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність (том № 2, а.с. 3).

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, виконував свої трудові обов'язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики ЄСПЛ.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати, є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 94 КЗпПУ передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпПУ, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Суд наголошує, що відповідно до норм ст. ст. 115,116 КЗпП саме роботодавець повинен довести, що здійснив з працівником повний розрахунок у відповідності до норм законодавства. Позивачем надано суду всі належні та допустимі докази на підтвердження заборгованості по заробітній платі, які відповідач не зміг спростувати.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII « Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України, не передбачено.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпПУ, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Визначаючи розмір заборгованості по заробітній платі, який підлягає стягненню з відповідача ПАТ «Українська залізниця» на користь позивача ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з наданих позивачем доказів: розрахунків заробітної плати, виписки по картковому рахунку, відомостей з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, табелів відділу приміських та пасажирських перевезень за березень 2017 року - липень 2017 року, індивідуальних відомостей про застраховану особу, з яких вбачається, що за березень 2017 року позивачу було нараховано 4217,77 грн., а виплачено лише аванс в розмірі 1344,27 грн., тобто сума заборгованості за березень 2017 року складає 2873,50 грн. Сума заборгованості за квітень 2017 року в розмірі 3836,36 грн. та сума заборгованості за травень 2017 року в розмірі 3836.36 грн. підтверджується розрахунками заробітної плати за відповідні місяці. Сума заборгованості за червень та липень 2017 року не підтверджена документально, але згідно з наказами про встановлення простою вбачається, що оплату за час простою не з вини працівників наказано проводити з розрахунку двох третин тарифної ставки

встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. Таким чином, за червень 2017 року розмір невиплаченої заробітної плати складає 3836,36 грн. (так само, як за квітень та травень 2017 року, за які надані документальні підтвердження про розмір нарахованої заробітної плати), за липень 2017 року (11 робочих днів) - 3125,42 грн. Всього заборгованість по заробітній платі, що підлягає стягненню, складає 18457,26 грн.

Відповідно до статті 44 КЗпПУ, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме наказу про звільнення позивача від 14.07.2017 року № 11211/ДН-ос, позивач має право на отримання вихідної допомоги в розмірі одного середнього місячного.

Згідно ст. 24 ЗУ «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки.

Кількість невикористаних днів відпустки позивача, за які надається компенсація, складає 26 днів. Згідно розрахунку оплати відпусток, компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки складає 4376,32 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 18457,26 грн., компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4376,32 грн., вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку в розмірі 4965,65 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції послався на пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», який передбачає, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Частиною 1 статті 117 КЗпПУ передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 4 КЗпПУ передбачено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наданий відповідачем науково-правовий висновок, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до частини 1 статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, інших законів, нормативно-правових актів та свого Статуту.

Згідно з частиною 3 вказаної вище статті, Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Як вбачається із частини 1 статті 14-1 вказаного вище Закону, Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди, тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення тощо.

У зв'язку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об'єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих на непідконтрольній українській владі території, у відповідача з 20.03.2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп'ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю.

За цим фактом за заявою відповідача порушено кримінальне провадження № 0000286 за ознаками ст. 341 КК України.

Відповідно до частини 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до частини 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається із частини 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5 вказаної вище статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Науково-правовий висновок не є сертифікатом, проте він підтверджує події, які відбуваються в Україні в зоні проведення АТО (ООС), який в сукупності з іншими доказами, що маються в матеріалах справи, підтверджують відсутність вини відповідача в несвоєчасному розрахунку з робітниками внаслідок вказаних подій.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 92417,16 грн. слід відмовити.

Додатковим рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 жовтня 2018 року стягнуто з відповідача - Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 1202 грн. 16 коп., котрий підлягає зміні, оскільки апеляційним судом позовні вимоги задоволені в розмірі 27799 грн. 23 коп., тому пропорційно задоволених вимог апеляційний суд вважає, що стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 278,00 грн.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 жовтня 2018 року підлягає скасуванню в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 92417,16 грн., а додаткове рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 жовтня 2018 року зміні в частині стягнення судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 жовтня 2018 року скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 92417,16 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 92417,16 грн. відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Додаткове рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 жовтня 2018 року про розподіл судових витрат змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 278 (двісті сімдесят вісім) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі.

Судді:

Повний текс судового рішення складений 07 лютого 2019 року

Суддя: О.Д.Канурна