Дата документу 24.12.2019 Справа № 336/1205/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 336/1205/19 Головуючий у 1 інстанції Жупанова І.Б.
Провадження №22ц/807/3736/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визначення місця проживання дитини з батьком, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визначення місця проживання дитини з батьком.

Позовна заява мотивована тим, що 05 травня 2007 року він уклав шлюб з ОСОБА_1 , від якого в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 . Подружні стосунки між ними були припинені у серпні 2016 року.

Позивач зазначав, що основною причиною розпаду їх сім`ї стало те, що відповідач повернулась з Польщі та повідомила його, що не бажає жити з ним в Україні. ОСОБА_1 почала їздити до Польщі на заробітки, де перебуває по півроку, а потім приблизно на місяць приїжджає додому.

Дитина зареєстрована разом з позивачем в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить сестрі його матері за якою він доглядає та сподівається на її спадкування.

За твердженнями позивача, їх донька постійно проживає з ним та його матір`ю ОСОБА_4 та знаходиться на повному його утриманні. Позивач повністю займається вихованням, лікуванням та утриманням дитини, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Коли ОСОБА_1 приїжджає з Польщі то інколи бере доньку до себе, позивач проти цього не заперечує, проте дитина постійно зареєстрована та мешкає разом з ним.

Проте, незважаючи на вищезазначене, ОСОБА_1 у листопаді 2016 року звернулась до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою про стягнення з нього аліментів на утримання їх дитини. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2018 року відповідачу було відмовлено у задоволенні її позову, оскільки судом встановлено, що дитина мешкає разом з ним та знаходиться на його утриманні.

У березні 2018 року відповідач знов звернулась до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з нього на утримання їх дитини на підставі якої Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 21 березня 2018 року видано судовий наказ яким з позивача стягнуто на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.

У січні 2019 року відповідач звернулась до служби у справах дітей Запорізької міської ради з заявою про підтвердження місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 для її тимчасового виїзду за межі України. Розпорядженням голови районної адміністрації від 14.01.2019 року було затверджено висновок служби у справах дітей ЗМР від 10.01.2019 року № 01-17/30 про підтвердження місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю ОСОБА_1 для її тимчасового виїзду за кордон. При цьому, як зазначає позивач, його, як батька дитини ніхто не повідомив, що вирішується питання виїзду його малолітньої дитини за кордон. Відповідач до нього з цим питанням не зверталась.

На підставі вищенаведеного, ОСОБА_2 просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з ним, як з батьком дитини за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2019 року позов задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 . Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, невірне встановлення обставин, що мають значення для справи, невірне дослідження та оцінку доказів, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2019 року та залишити позовну заяву без розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначала, що позивачем не надано чеків, що підтвердили би витрати на дитину, квитанцій про сплату за дитячий садок, а отже судом передчасно було встановлено те, що ОСОБА_3 з червня 2016 року проживала з батьком. Судом не перевірено наявність доходів позивача, проте нею навпаки, було надано достатньо доказів на підтвердження її платоспроможності, постійного доходу, та постійного місця проживання в орендованій квартирі в Польщі. Зазначає також про неможливість надання нею доказів про умови фактичного проживання дитини у Польщі.

12 грудня 2019 року на адресу апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити її без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2019 року без змін. Зазначає, що відповідач в Польщі проживає зі своїм співмешканцем, винаймає однокімнатну квартиру, діти проживають на кухні. Суду не було надано доказів, що дитина забезпечена необхідними речами, їжею та доглядом. Відповідач та її співмешканець працює, старша дочка навчається, а малолітня дитина увесь час знаходиться без нагляду зі сторони дорослих людей.

18 грудня 2019 року від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій вона просить долучити до матеріалів справи копію довідки з місця роботи, навчального закладу, та копію договору оренди житлового приміщення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб виданого 05.05.2007 року ВРАЦС Менського районного управління юстиції Чернігівської області (а.с.10).

Від шлюбу сторони по справі мають спільну дитину малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого 22.11.2012 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції серія НОМЕР_1 (а.с.11).

Подружні стосунки між сторонами припинилися у серпні 2016 року, вказаний факт визнається сторонами, а отже, в силу вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Так, ухвалюючи рішення про визнання місця проживання дитини ОСОБА_3 з батьком, ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.141,158,159,180,181,182, Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, дійшов висновку, що на момент розгляду справи визначення місця проживання доньки разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, оскільки батько створив необхідні та добрі умови для належного фізичного та емоційного розвитку малолітньої ОСОБА_5 , остання на протязі трьох років фактично проживала з батьком та бабцею, мала у користуванні окрему ізольовану кімнату, відвідувала дошкільні дитячі заклади, курси підготовки до школи, отримувала від батька належне піклування та необхідний рівень матеріального забезпечення, що підтверджується матеріалами справи. Під час судового розгляду, судом встановлено, що станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 , малолітня ОСОБА_6 проживає у м. Заверце у Республіці Польща в однокімнатній квартирі з її старшою донькою - неповнолітньою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що є співмешканцем ОСОБА_1 та фактично чужою для малолітньої ОСОБА_5 людиною. На час перебування дорослих на роботі вихованням малолітньої ОСОБА_5 у Польщі займається неповнолітня шістнадцятирічна ОСОБА_9 , що також навчається та відвідує заняття вдень. Висновок суду першої інстанції також ґрунтується на тому, що відповідачем ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів, щодо умов фактичного проживання малолітньої доньки, наявності дитячих предметів побуту, створення належних умов для проживання та навчання, а також характеристики осіб, що будуть проживати з дитиною та займатись її вихованням. Натомість, проживання малолітньої доньки сторін за межами України створює батьку та бабцям ОСОБА_5 очевидні перешкоди у спілкуванні з донькою/онукою та є таким, що негативно впливають на усталений побут малолітньої дитини, зводять нанівець вже отримані навички спілкування шестилітньої дитини з однолітками та зусилля батька щодо підготовки дитини до навчання у школі.

З висновками суду першої інстанції про визначення місця проживання дитини з батьком колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За змістом статті 160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

В силу частин першої та другої статті 161 Сімейного Кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною асамблеєю Організацією Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

При вирішенні даного спору суд вірно виходив з пріоритетності інтересів дитини та рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, що передбачено положеннями ст. 141 Сімейного Кодексу України та визначив місце проживання дитини з батьком.

Крім того, під час вирішення цієї справи слід керуватись статтею 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а також частиною шостою статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Зоштегїеісі V . Оегтапу») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («2липе§§ег у. Оегтапу») від 03 грудня 2009 року.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

З довідок про реєстрацію місця проживання № 04-26/7-18754, № 04-26/7-18765 від 04.10.2018 року вбачається, що позивач ОСОБА_2 зареєстрований разом з дитиною ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 за вказаною адресою зареєстрований з 07.07.2009 року, ОСОБА_3 зареєстрована з 24.11.2012 року (а.с. 19, 20).

З акту комісії ЖБК-19 «Машинобудівник» від 18 лютого 2019 року, вбачається, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з червня 2016 року і на час складання цього акту, мешкає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 15-18).

З довідки про інформацію щодо виконання батьківських обов`язків батьків ОСОБА_3 , виданою Запорізьким навчально-виховним комплексом № 63 Запорізької міської ради Запорізької області вбачається, що ОСОБА_3 прийнята на безкоштовні курси майбутніх першокласників до ЗНВК № 63 у лютому 2019 р. За період навчання на курсах проведено батьківські збори та 6 лекторіїв для батьків. На батьківських зборах був присутній батько ОСОБА_2 . На курси влаштував батько (надавав документи) Дитину приводить та забирає зі шкоди батько, у разі зайнятості на роботі (1 раз), дитину приводила та забирала бабуся (а.с. 32).

З довідки № 06/210 від 15.03.2019 року вбачається, що дитина відвідує дошкільний заклад (ясла-садок) № 210 «Славутич» Запорізької міської ради Запорізької області, групу старшого віку, батько постійно опікується донькою (а.с.33).

Також, судом вірно встановлено, що з березня 2016 року по січень 2019 року протягом майже трьох років мати дитини не перебувала на території України понад 23 місяці та фактично не проживала з дитиною. Вказане підтверджується інформацією, наданої Державною прикордонної службою України, про перетинання ОСОБА_1 кордон України у такі періоди: виїзд 20.03.2016 року в`їзд 26.08.2016 року - відсутність в Україні понад 6 місяців; виїзд 16.11.2016 року в`їзд 18.04.2017 року - відсутність в Україні понад 5 місяців , виїзд 21.05.2017 року в`їзд 09.07.2017 року, виїзд 20.11.2017 року в`їзд 30.06.2018 року - відсутність в Україні понад 7 місяців; виїзд 12.09.2018 року в`їзд 20.12.2018 року - відсутність в Україні понад 3 місяців; виїзд 20.01.2019 року (а.с.54).

Посилання в апеляційній скарзі, що весь цей час, майже кожного дня, ОСОБА_1 підтримувала з дитиною зв`язок через інтернет, з урахуванням віку дитини, не можуть бути підтвердженням того, що цим було забезпечено дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Також, колегією суддів, враховується, що з висновку Органу опіки та піклування про визначення місця проживання, вбачається, що районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, розглянувши матеріали заяви, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 31.05.2019 року, протокол № 23, вважає за доцільним визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_2 (а.с. 97-98).

Вищезазначений висновок колегією суддів приймається до уваги, оскільки він є достатньо обґрунтованим, та таким, що не суперечить інтересам дитини.

Встановлені судом обставини по справі перевірені колегією суддів і знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Так, визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною та не можна тлумачити як наявність у батька переваги перед матір`ю, оскільки мати має по відношенню до дитини такі ж особисті немайнові права і обов`язки, як і батько і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Проживання дитини разом з батьком буде забезпечувати найкращі інтереси дитини, натомість відмова у задоволенні позову, з урахуванням тієї обставини, що мати під час розгляду справи в суді першої інстанції вивезла дитину у Республіку Польщу, може завдати шкоди дитині, оскільки між батьком та дитиною на даний час наявний тісніший емоційно-психологічний контакт, аніж з матір`ю, яка не проживала з дитиною значний період часу. Батько буде фактично позбавлений можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Дитина при перебуванні в іншій країні може зіткнутися зі складністю подолання мовного бар`єру, що також буде обмежувати її у необхідному спілкуванні та отриманні відповідної освіти.

Так, колегія суддів враховує увагу, що зміна місця проживання дитини на іншу країну суперечитиме інтересам дитини, позбавлення дитини звичного оточення та суттєва зміна побутових умов може негативно вплинути на її психоемоційний стан. Забезпечення нормального психічного розвитку дитини вимагає створення безпечних, комфортних, емоційно-сприятливих умов. Останні три роки такі умови створювалися батьком.

ОСОБА_1 , надавши суду докази свого перебування в Республіці Польщі у зв`язку із працевлаштуванням, доказів оренди її співмешканцем ОСОБА_11 квартири площею 35,30 кв.м., не представила переконливих доказів, які б могли бути підставою для відмови у визначенні місця проживання дитини з батьком.

Колегія суддів також бере до уваги, що не погоджуючись з визначенням місця проживання малолітньої дитини з батьком ,із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 з нею, ОСОБА_1 не зверталась.

Крім того, у разі виникнення інших обставин, встановлення тісного емоційного контакту між матір`ю та дитиною, місце проживання дитини може бути згодом визначено і з матір`ю.

Слід зазначити, що відповідно до цивільно-процесуального законодавства жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, висновок органу опіки і піклування, який має рекомендаційний характер, не може мати переваги над іншими доказами, а судом належно його оцінено в сукупності з іншими доказами.

Щодо довідки про те, що ОСОБА_3 з 01 вересня 2019 року є ученицею школи та виконує шкільний обов`язок у школі № 6 ім. Корчака в Заверце, яка долучена скаржницею вже під час апеляційного перегляду рішення (а.с. 260) колегія суддів зауважує, що наведене свідчить про суперечну позицію самої скаржниці, оскільки в апеляційній скарзі, вона посилалась на те, що забрала Анну до Польщі тимчасово. Також, постійна зміна навчальних закладів для дитини може спричинити негативні наслідки.

Крім того, враховуючи вік дитини, скаржницею не представлено доказів з ким буде знаходитися дитина під час перебування матері на роботі, а старшої сестри на навчанні.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком, з яким погоджується і апеляційний суд, враховуючи інтереси дитини для забезпечення її якнайкращого розвитку.

Усі докази, які містяться в матеріалах справи досліджені колегією суддів, однак, вони не спростовують висновків суду першої інстанції щодо визначення місця проживання дитини, а доводи апеляційної скарги фактично зводяться до їх переоцінки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під часу перегляду рішення апеляційним судом. Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволенню.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384,389 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: