Провадження № 22-ц/801/2531/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 рокуСправа № 127/12891/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),
суддів: Копаничук С.Г., Голоти Л.О.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ,
третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року, постановлене у складі судді Іщук Т.П., в залі суду,

встановив:

В червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно із наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №65 від 01 квітня 2014 року, він був прийнятий на роботу авіаційним техніком з планера та двигунів групи регламенту та ремонту літаків і вертольотів техніко-експлуатаційної частини авіаційної техніки з 01.04.2014 з терміном стажування 10 календарних днів. Наказом командира військової частини №25 від 05 лютого 2018 року він був звільнений з роботи з 05.02.2018 за угодою сторін згідно п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, утримано кошти за 5 календарних днів використаної щорічної відпустки за період з 01.04.2017 до 31.01.2018.

Однак при звільненні, відповідачем у повному обсязі не виплачені належні йому суми, недоплата становить 0,01 грн, допомога при тимчасовій непрацездатності за період 01.06.2017 09.06.2017, що перерахована управлінням виконавчої дирекції фонду соціального страхування у Вінницькій області, взагалі невиплачена, внаслідок чого відповідно до ст. 117 КЗпП України підлягають стягненню невиплачені кошти та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.

За таких обставин, з урахуванням збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та невиплачену заробітну плату в розмірі 0,01 грн, в цілому 79429,36 грн, 470,46 грн - невиплаченої допомоги при тимчасовій непрацездатності, а також 7000,00 грн моральної шкоди (а.с.152-153 т.1).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 невиплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності в розмірі 470,46 грн, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5000,00 грн, а також 500,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

В задоволені решти вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що на день звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, відповідачем не проведено виплату всіх належних сум, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а тому наявні підстави для стягнення з Військової частини НОМЕР_1 невиплаченої допомоги по тимчасовій непрацездатності та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому суд скориставшись своїм правом на застосування принципу співмірності, засад розумності та справедливості, дійшов висновку про зменшення підлягаючого стягненню розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 5000 грн, а також визначено розмір заподіяної позивачу моральної шкоди в сумі 500 грн..

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій зазначає про неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема позивач у апеляційній скарзі вказує на те, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідач має заборгованість по виплаті заробітної плати, однак судом було неправомірно відмовлено у стягненні із відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у заявленому розмірі, тому позивач просив рішення суду в частині стягнення середнього заробітку скасувати та постановити нове рішення про задоволення вказаної вимоги в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Апеляційна скарга на підставі ст. 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2014 №65 ОСОБА_1 було прийнято на роботу авіаційним техніком з планера та двигунів групи регламенту та ремонту літаків і вертольотів технічно-експлуатаційної частини авіаційної техніки з 01.04.2014 з терміном стажування 10 календарних діб. Встановлено посадовий оклад 1218,00 грн на місяць із виплатою відсоткової надбавки до посадового окладу за бойову готовність у розмірі 50%.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №25 від 05 лютого 2018 року позивач був звільнений з роботи з 05 лютого 2018 року за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Утримано кошти за 5 календарних днів використаної щорічної відпустки за робочий період з 01.04.2017 по 31.03.2018 пропорційно відпрацьованому часу (а.с.6 т.1).

На підставі даного наказу ОСОБА_1 також підлягає виплата матеріальної допомоги в розмірі 2713,00 грн (а.с.53 т.1).

Згідно із роздавальної відомості №24 позивачу на момент звільнення було нараховано заробітну плату за лютий в розмірі 10,79 грн, з яких утримані профспілкові внески, військовий збір та податок з доходу фізичних осіб. До отримання нараховано 8,58 грн.

Матеріали справи також містять дані про нарахування позивачу в лютому 2018 року матеріальної допомоги в розмірі 2713,00 грн.

Належні до виплати суми коштів у день звільнення ОСОБА_1 виплачені не були, що підтверджується, зокрема видатковою відомістю №24 на видачу заробітної плати за лютий 2018 року, а також випискою по картковому рахунку позивача.

Згідно із випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 14.02.2018 та 28.02.2018 йому перерахована заробітна плата в сумах 1500,00 грн та 692,54 грн відповідно. Також, 05 березня 2018 року позивачу перераховані 542,39 грн - лікарняні за грудень 2017 року (а.с.9-11 т1).

За даними роздавальної відомості №427 за грудень 2017 року про виплату лікарняних, ОСОБА_1 за рахунок Фонду соціального страхування нараховано 470,46 грн допомоги по тимчасовій непрацездатності ( а.с.34 т.1) про отримання яких міститься підпис.

Судом першої інстанції встановлено, що на день звільнення ОСОБА_1 із займаної посади 05 лютого 2018 року, відповідач не провів виплату всіх належних сум, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Положеннями статті 1, 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2018 року у цивільної справи № 760/18557/15-ц.

Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення із відповідача заборгованості по виплаті у розмірі 0,01 грн, то судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що вона не підлягає задоволенню, оскільки позивач на власний розсуд застосував округлення чисел третього знаку (2713 х 1,5% = 40,695 грн до 40,69 грн), таким чином виникла певна розбіжність у 0,01 грн, проте така розбіжність не є суттєвою і задоволення вказаної вимоги суперечило б принципу рівності.

Відповідно до заяви-розрахунку №4635 від 20 грудня 2017 року, Військова частина НОМЕР_1 зверталася до Вінницького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області щодо фінансування для надання матеріального забезпечення застрахованим особам за рахунок коштів фонду, зокрема по тимчасовій непрацездатності ОСОБА_1 , згідно із листком непрацездатності серії АДД 523610 за період непрацездатності з 01.06.2017 до 09.06.2017 на загальну суму 1058,54 грн (у т.ч. за рахунок коштів фонду 470,46 грн).

Згідно із листом Вінницького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області №464-04-02-01 від 23 травня 2018 року замовлені військовою частиною НОМЕР_1 суми платіжним дорученням від 22.12.2017 №5149 були перераховані на вказаний у заяві-розрахунку рахунок військової частини.

Відповідно до роздавальної відомості № 427 ОСОБА_1 , розписався за отримання ним допомоги при тимчасовій непрацездатності за червень 2017 року, однак ОСОБА_1 заперечив отримання коштів та заявив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 29 січня 2019 року №5367/5368/18-21, підпис від імені ОСОБА_1 у роздавальній відомості за грудень 2017 року №427 в пункті п`ятому в графі «підпис про отримання» виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів пастою кулькової ручки не самим ОСОБА_1 , а іншою особою із наслідуванням якогось підпису ОСОБА_1 .

З огляду на те, що відповідачем не здійснено всіх виплат у день звільнення, а саме допомоги при тимчасовій непрацездатності в сумі 470,46 грн, тому відповідно до положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України, позивач має право заявити вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Оскільки між сторонами існує спір щодо суми середнього заробітку, тому суд керується Постановою КМУ від 26 вересня 2001 року № 1266, якою затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням (далі Порядок).

Вказаний Порядок визначає правила обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності (далі - страхові виплати) у разі настання страхового випадку, а також оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації чи фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників.

Відповідно до п.2 цього Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Положеннями п. 3 цього Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад тощо). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Згідно п.п. 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період.

Отже, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складається з: заробітної плата за два місяці, що передувала звільненню поділена на кількість робочих днів.

Таким чином, середньоденна заробітна плата складає 265,65 грн (4747,75 грн + 4018,65 грн) / 33 дні = 265,65 грн.).

Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 лютого 2018 по березня 2019 року у розмірі 79 429,35 грн.

За змістом п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням:1) розміру спірної суми, на яку працівник мав право; 2) частки, яку вона становила у заявлених вимогах; 3) істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком; 4) інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду і може застосовуватись лише у разі часткового задоволення позовних вимог працівника.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

З огляду на те, що середній заробіток позивача в період з 06 лютого 2018 року по 28 лютого 2018 року (день проведення розрахунку) склав 4516,05 грн, тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід визначити у розмірі 5000,00 грн, що буде відповідати загальними засадами цивільного законодавства.

В частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то в цій частині рішення суду сторонами не оскаржується.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення скаржником вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ Л.О. Голота

/підпис/ С.Г. Копаничук
Згідно із оригіналом:
Суддя-доповідач: В.В. Оніщук