Справа № 445/1261/18 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"як П.В.
Провадження № 22-ц/811/1030/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 16 січня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Пилип`яка П.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог: Золочівської районної державної адміністрації в особі Служби у справах дітей Золочівської районної державної адміністрації, Золочівського міського Виробничого житлово-комунального підприємства про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, виселення та скасування реєстрації місця проживання, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог: Золочівської районної державної адміністрації в особі Служби у справах дітей Золочівської районної державної адміністрації, Золочівського міського Виробничого житлово-комунального підприємства про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, виселення та скасування реєстрації місця проживання, який в подальшому заявою від 17.10.2010 року уточнив та просив усунути перешкоди в користуванні власністю, визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з її дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселити таких з будинку з припиненням реєстрації місця проживання.

Позовні вимоги мотивував тим, що 27.08.2016 року на торгах державного підприємства СЕТАМ придбав житловий будинок АДРЕСА_1 У АДРЕСА_1 виробничому житлово-комунальному підприємстві, куди позивач звернувся з метою реєстрації місця проживання, йому повідомили, що у цьому будинку з 22.08.2014 року мають зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 та її дочка ОСОБА_5 , а у травні 2018 року Золочівське міське виробниче житлово-комунальне підприємство повідомило його, що ОСОБА_3 , за дорученням Добош Г.В., зареєструвала у вказаному будинку місце проживання сина останньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачем надсилалася вимога - попередження відповідачам про виселення, яка повернулася на його адресу у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Вказує, що придбаний ним будинок був попередньо переданий ОСОБА_3 в іпотеку ПАТ «Укрсиббанк» за договором іпотеки, зареєстрованим в нотаріальному реєстрі приватного нотаріуса Швець О.В. за № 6022 від 23.09.2008 року, в рахунок забезпечення повернення боргу ОСОБА_4 перед банком в сумі 443 299, 04 грн. Станом на момент передачі будинку в іпотеку, в ньому не було зареєстровано місце проживання жодних осіб. Відповідно до пункту 2.4.6 договору іпотеки, ОСОБА_3 зобов`язувалась не надавати дозвіл на реєстрацію у будинку фізичних і юридичних осіб без згоди банку.

Звертає увагу, що ОСОБА_3 фактично проживає та має зареєстроване місце проживання по АДРЕСА_2 , де до 11.06.2014 року була зареєстрована також і відповідач ОСОБА_4 разом з донькою ОСОБА_5

Вважає, що ОСОБА_3 втратила право на користування належним їй будинком, оскільки є бувшим власником спірного будинку, не є членом його сім`ї, не укладала з ним договору найму житлового будинку, та підлягає виселенню за фактичним місцем проживання.

Відповідач ОСОБА_4 разом із її дітьми, на думку позивача, також втратили право на користування спірним житловим будинком, оскільки право членів сім`ї власника будинку може існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, а із припиненням права власності особи (власника) втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 16 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог: Золочівської районної державної адміністрації в особі Служби у справах дітей Золочівської районної державної адміністрації, Золочівського міського виробничого житлово-комунального підприємства про усунення перешкод в користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, виселення та припинення реєстрації місця проживання - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішення, таке в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_1 Вважає, що при ухваленні рішення, судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права. Судом не враховано інтереси позивача, його дружини та двох малолітніх дітей, котрі живуть в значно гірших житлових умовах, незважаючи на те, що позивач є власником будинку, в якому мешкають відповідачі, та іншого житла немає.

Зазначає, що після реєстрації за ним права власності на будинок АДРЕСА_1 , ні він, ні його сім`я таким користуватись не може, оскільки відповідачі чинять йому у цьому перешкоди.

Вважає, що оскільки він є власником будинку, а відповідачі не є членами його сім`ї, тому їх слід визнати втратившими право на проживання та виселити із будинку без надання їм іншого житла.

Просить рішення Золочівського районного суду Львівської області від 16 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За приписами ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушенням норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт проживання відповідача ОСОБА_3 у спірному будинку, оскільки судом встановлено факт проживання останньої за місцем її реєстрації.

Що стосується виселення ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей, то зважаючи на те, що придбаний позивачем будинок був предметом іпотеки, придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, відповідно до вимог тст.109 ЖК України при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку мешканцям одночасно надається інше постійне житло. Запропоноване позивачем для переселення ОСОБА_4 та її дітей житлове приміщення не відповідає критерію постійного житла.

З правильністю та обґрунтованістю судового рішення колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач придбав житловий будинок АДРЕСА_1 , державна реєстрація права власності позивача на вказаний будинок проведена 05.12.2017 року, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с.10).

Вказаний житловий будинок, згідно договору іпотеки, укладеного 23.09.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець), був переданий в іпотеку іпотекодержателю в забезпечення виконання грошових зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту, укладеного 23.09.2008 року між ОСОБА_4 та іпотекодержателем.

Пунктом 2.4.6 вказаного договору передбачено, що іпотекодавець зобов`язується не надавати дозвіл на реєстрацію в будинку фізичних і юридичних осіб без згоди іпотекодержателя.

Проте, ОСОБА_3 після укладення зазначеного договору зареєструвала в будинку дочку ОСОБА_4 та малолітню ОСОБА_5 , 2013 р.н., згоду на реєстрацію яких іпотекодержатель не надавав, а в подальшому і малолітнього ОСОБА_6 , 2018 р.н.

В матеріалах справи міститься лист Дублянської міської ради № 648 від 30.05.2018 року (а.с. 29), у якому зазначено, що ОСОБА_3 зареєстрована та мешкає в АДРЕСА_2 .

Відповіддю від 03.08.2018 року відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС у Львівській області (а.с. 38) на запит Золочівського районного суду повідомляється, що ОСОБА_3 зареєстровано АДРЕСА_2 .

Натомість позивачем долучено до матеріалів справи висновок офіцера сектору превенції патрульної поліції Золочівського ВП ГУНП капітана поліції Горбач Ю.В. від 14.02.2018 року (а.с. 18), зі змісту якого випливає, що нею за адресою спірного будинку, належного ОСОБА_1 , відібрано пояснення ОСОБА_3 , котра підтвердила факт проживання у цьому будинку разом з донькою та внучкою, яких на цей час не було вдома.

На підтвердження факту проживання ОСОБА_3 за двома адресами, а саме АДРЕСА_2 АДРЕСА_1 ОСОБА_1 посилається в апеляційній скарзі на факт отримання за вказаними двома адресами ОСОБА_3 - відповідачкою поштової кореспонденції, яка направлялася їй судом у справі.

Як вбачається з матеріалів Управління соціального захисту Золочівської РДА щодо надання ОСОБА_4 різних видів соціальних допомог, вона працює оператором комп`ютерного набору в м. Київ, з 2014 року до березня 2016 року мешкала у місті Київ, з березня 2016 року до вересня 2018 року мешкала у місті Львові в квартирі АДРЕСА_3 , з вересня 2018 року по даний час в спірному будинку в м. Золочів, вказане підтверджується зверненнями самої ОСОБА_4 та долученими нею до своїх звернень довідок з місця проживання про склад сім`ї і прописки, виданих органами паспортного обліку громадян.

Фактично будучи 22.08.2014 року зареєстрованою в спірному будинку АДРЕСА_1 . понад три роки у ньому не проживала.

У частині 6 статті 29 ЦК України вказується, що фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідачі користуються будинком без згоди власника - позивача по справі ОСОБА_1 та перешкоджають йому та його сім`ї, до складу якої входять двоє малолітніх дітей, у вселенні.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, №14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном

У пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Права власника житлового будинку, квартири, визначені статтями 383 ЦК України, та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. З моменту припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Вказане підтверджується і практикою Верховного суду, зокрема у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 528/298/16-ц, постанові від 27 червня 2018 року по справі № 489/5668/16-ц, постанові від 06 червня 2018 року по справі №766/10554/16-ц.

Таким чином, законом не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) колишнього власника та членів його сім`ї у випадку зміни власника будинку (квартири).

Отже, права відповідачів ОСОБА_4 та її малолітніх дітей ОСОБА_5 , і ОСОБА_6 користуватися спірним будинком є похідними від права власності колишнього власника ОСОБА_3 . З припиненням права власності на майно будинок АДРЕСА_1 , колишній власник ОСОБА_3 та члени її сім`ї відповідач ОСОБА_4 і її малолітні діти втратили право користування цим майном. Також колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що колишній власник спірного будинку ОСОБА_3 має інше зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_2 .

Враховуючи наведене зміна власника будинку є юридичним фактом, що тягне втрату колишнім власником та членами його сім`ї право користуватися зазначеним жилим приміщенням.

А відтак, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що не підлягає захисту право позивача ОСОБА_1 шляхом виселення відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та її малолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , з будинку АДРЕСА_1 , в порушення норм матеріального права.

Водночас, слід наголосити і на тому, що суд першої інстанції, вирішуючи позов про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення, помилково послався на норми ст. 109 Житлового кодексу Української РСР, оскільки застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

Помилковим є також посилання суду першої інстанції на правову позицію, висловлену Великою палатою Верховного суду в своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, де, зокрема, вказується, що захисту підлягають і права неволодіючого власника. Разом з тим, з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення ст.109 ЖК Української РСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Обставини справи, у якій висловлено цю правову позицію, і обставини даної справи є різними. Зокрема, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що хоч даний будинок і був переданий в іпотеку для забезпечення грошового зобов`язання і не був придбаний за кредитні кошти, однак колишній власник такого ОСОБА_3 має інше зареєстроване місце проживання, а відтак забезпечена житлом і її право на таке у відповідності до приписів ст. 109 ЖК України захисту не підлягає. А члени її сім`ї ОСОБА_4 і її малолітні діти ніколи не були співвласниками спірного будинку, є членами сім`ї колишнього власника будинку, їх право на проживання у спірному будинку є похідним від права власності колишнього власника, а саме, зміна власника будинку є юридичним фактом, що тягне втрату членами сім`ї колишнього власника право користуватися зазначеним жилим приміщенням.

Також у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Разом з тим вимога позивача про визнання відповідача ОСОБА_4 та її малолітніх дітей такими, що втратили право користування житлом і вимога про виселення є окремими і взаємовиключними, а відтак не можуть бути застосовані судом одночасно. Тому колегія суддів приходить до висновку, що позовна вимога про виселення відповідачів підлягає до задоволення, а у задоволенні позовної вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на проживання у спірному будинку, слід відмовити.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно роз`яснення у пункті 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Частина 1 статті 391 ЖК України передбачає приписи, згідно з якими власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відтак, виселення бувшого власника зі житла після зміни власника та втрату бувшим власником права користування жилим приміщенням переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення бувшого власника житла та членів його сім`ї, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для виселення бувшого власника житла та членів його сім`ї, то існує порушення права нового власника.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання про підставність позовних вимог позивача, оскільки останній звернувся з позовом з метою захисту свого права власності на будинок, а саме, права на володіння, користування та розпорядження таким, і зокрема прав на приживання у спірному будинку позивача та членів його сім`ї. Тому висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є безпідставними. При цьому, зважаючи на встановлені судом обставини справи, колегія судді доходить висновку, що виселенням колишнього власника спірного житлового будинку, який має інше постійне місце проживання, та виселенням членів сім`ї колишнього власника і скасуванням реєстрації їх місяця проживанням у спірному будинку, при тому що останні не були і не є власниками спірного будинку, були зареєстровані в такому як члени сім`ї власника після укладення договору іпотеки, тривалий час у спірному будинку не проживали, буде дотримано принципу справедливої рівноваги між інтересами позивача та відповідачів.

А відтак відмова суду першої інстанції у задоволенні позову є безпідставною.

Згідно ч. 1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити частково.

Рішення Золочівського районного суду від 16 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог: Золочівської районної адміністрації в особі Служби у справах дітей Золочівської районної адміністрації, Золочівського міського Виробничого житлово-комунального підприємства про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, виселення та скасування реєстрації місця проживання задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 із вказаного будинку та скасувати реєстрацію місця їх проживання у цьому будинку.

У задоволенні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на проживання в спірному будинку слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід стягнути в дохід держави з кожної по 352 грн. 40 коп. недоплаченого судового збору за подання позову до суду першої інстанції та на користь ОСОБА_1 - з кожної по 2 290 грн. 60 коп. сплаченого позивачем судового збору за подання позову до суду першої інстанції та за подання апеляційної скарги.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Золочівського районного суду від 16 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог: Золочівської районної державної адміністрації в особі Служби у справах дітей Золочівської районної державної адміністрації, Золочівського міського Виробничого житлово-комунального підприємства про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, виселення та скасування реєстрації місця проживання задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та її неповнолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 із вказаного будинку.

Скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та її неповнолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у будинку АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог: Золочівської районної державної адміністрації в особі Служби у справах дітей Золочівської районної державної адміністрації, Золочівського міського Виробничого житлово-комунального підприємства про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) в дохід держави з кожної по 352 грн. 40 коп. недоплаченого судового збору за подання позову до суду першої інстанції та на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) з кожної по 2290 грн. 60 коп. сплаченого позивачем судового збору за подання позову до суду першої інстанції та за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 27 серпня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді Бойко С.М.

Ніткевич А.В.