ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2019 року м. Чернівці

Справа № 723/2521/18

Провадження №22-ц/822/961/19

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 26 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 , про припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати компенсації та визнання права власності на майно, головуючий у І-й інстанції Яківчик І.В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 , про припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати компенсації та визнання права власності на майно.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що за час спільного проживання у шлюбі з відповідачем ними було збудовано житловий будинок з погосподарськими спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 . З 2005 року відповідачка в житловому будинку не проживає, а рішенням Сторожинецького районного суду від 28 лютого 2011 року шлюб між ними розірвано.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 09 жовтня 2017 року та постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 11 січна 2018 року за ОСОБА_3 визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку, прибудови, літньої кухні та трьох сараїв, які знаходяться в АДРЕСА_1 .

Зазначав, що на даний час він проживає із своєю дружиною ОСОБА_5 в цьому житловому будинку і за час спільного проживання вони зробили ремонт кухні, перебудували кладову, поміняли електричну проводку в будинку, переробили веранду та зробили доріжки біля будинку. Також вони укріпили стіни будинку, відремонтували перекриття, викопали криницю, замінили огорожу, ворота, вхідні двері до будинку, зробили ремонт кімнат та побудували ще один сарай, а всього здійснили робіт на загальну суму 74 035 грн, а ринкова вартість будинку становить 115 290 грн.

Виходячи із Ѕ частини ринкової вартості будинку, з урахуванням вартості затрат і будівельних матеріалів, які він вклав в ремонтні роботи, він перерахував на депозитний рахунок 59 654 грн та просив припинити право ОСОБА_3 на 1/2 ідеальну частку в житловому будинку, оскільки така частка є незначною, річ є неподільною, спільне володіння і користування є неможливим, а таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_3 , як співвласника.

Просив припинити право власності ОСОБА_3 на 1/2 житлового будинку літ. «А», 1/2 прибудови літ. «а», 1/2 літньої кухні літ. «Б», 1/2 сараїв літ. «В», «Г», «Д», які знаходяться по АДРЕСА_1 . Стягнути з нього на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості належної ОСОБА_3 1/2 частки у будинковолодіння по АДРЕСА_1 . Визнати за ним право власності на житловий будинок з погосподарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 26 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

На зазначене рішення представник позивача ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що позивачем доведено наявність всіх обставин, передбачених пунктом 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України та доведено, що таке припинення права власності на 1/2 частку спірного майна не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. Судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач є одруженим та в спірному будинку проживає зі своєю дружиною, а також відповідно до висновку № 287 інженерно-технічної експертизи від 08 травня 2018 року відсутні можливі варіанти розподілу та виділення в натурі співвласникам по 1/2 частці ідеальної частки з влаштуванням окремих входів, оскільки є неможливим дотримання нормативних площ. Спільне проживання завдасть шкоди як позивачу, так і відповідачу.

На апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_6 подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що іншого житла на праві власності, ніж спірне житло, у відповідача немає, що свідчить про нанесення шкоди, якщо вона буде позбавлена права власності на належне їй житло.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Матеріалами справи, а саме, рішеннями Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2011 року та від 09 жовтня 2017 року, а також постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 11 січна 2018 року встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з 1978 року по 2011 рік перебували в зареєстрованому шлюбі і за цей період по АДРЕСА_1 побудували житловий будинок з господарськими спорудами, який належав їм на праві спільної сумісної власності. В подальшому - на праві спільної часткової власності із визнанням за відповідачем ОСОБА_3 права власності на Ѕ житлового будинку літ «А», Ѕ прибудови літ. «а», Ѕ літньої кухні літ. «Б», Ѕ сараїв літ. «В», «Г», «Д».

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Аналогічна за змістом норма міститься в статті 321 ЦК України.

За вимогами статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року № 6-2784цс15.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року справа № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), в якій зазначено, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 , як на підставу для припинення права ОСОБА_3 на частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з погосподарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , вказував на те, що частка відповідача не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим, а також вважав, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

У зв`язку з пред`явленням позову про припинення права власності, позивач виконав умову щодо попереднього внесення на депозитний рахунок суду компенсації вартості частки у житловому будинку, що належить відповідачу, перерахувавши 59 654 грн на депозитний рахунок суду.

Слід зазначити, що доводи ОСОБА_1 про неможливість виділу в натурі належної ОСОБА_3 1/2 частини спірного домоволодіння є обґрунтованими, однак відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, частини першої статті 81 ЦПК України, позивач не надав суду доказів того, що припинення права відповідача ОСОБА_3 на її частку не завдасть істотної шкоди її інтересам як співвласника, та членам сім`ї останньої.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, позивач не довів наявність іншого житла у ОСОБА_3 . Також позивачем не надано належних доказів на підтвердження неможливості спільного використання співвласниками спірного майна.

Доводи позивача про неможливість виділення належних відповідачу частки у натурі в окреме жиле приміщення не є безумовною підставою для примусового припинення права власності відповідача на частину належної їй спірного домоволодіння. Припинення права власності власника на відповідну частку майна допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам, тобто завдана внаслідок припинення права шкода не буде істотною.

Отже, доводи апелянта про те, що позивачем доведено наявність всіх обставин, передбачених пунктами 1-3 статті 365 ЦК України для припинення права власності на Ѕ частку спільного майна, є безпідставними.

Аргументи апелянта щодо проживання в спірному будинку позивача разом з дружиною ОСОБА_5 не впливають на встановлені судом обставини і не можуть бути підставою для припинення частки співвласника.

Суд першої інстанції встановив істотність шкоди, яка може бути завдана відповідачу внаслідок припинення її права власності на частку у спільному майні.

Оскільки припинення права власності на належну ОСОБА_3 частку нерухомого майна, яка іншого житла у власності немає, завдасть їй істотної шкоди та порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив обставини справи, перевірив доводи учасників справи, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 заявила клопотання, в якому просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 339,92 грн.

Конституцією України кожному надано право на професійну правничу допомогу. Держава гарантує можливість отримати кваліфіковану допомогу в необхідному обсязі та формах.

В процесі реалізації свого права на правничу допомогу учасники судового розгляду, як правило, несуть відповідні витрати на послуги професійних представників - адвокатів.

Відповідно до положень частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Подана заява відповідає наведеним процесуальним нормам.

За вимогами статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» підставами для здійснення адвокатської діяльності є договір про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути, зокрема, договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер.

Отже, ордер, який видано відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", є самостійним документом, який підтверджує повноваження адвоката. Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом на підставі ордеру.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

До заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу заявником приєднано Звіт (Акт) про надання послуги у зв`язку з розглядом справи від 24 грудня 2019 року та квитанцію про сплату ОСОБА_3 4 339,92 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В Звіті наданих послуг зазначено, що виконавцем були надані, а замовником прийняті послуги, а саме: ознайомлення з апеляційною скаргою та підготовка відзиву на апеляційну скаргу, підготовка та представництво інтересів клієнта в судовому засіданні.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справи «Баришевський проти України», «Гімайдуліна й інші проти України», «Двойних проти України» та «Меріт проти України»).

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 4 339,92 грн є обгрунтованим, з урахуванням відповідності критерію реальності таких витрат і розумності їх розміру.

Позивач та його представник не довели в судовому засіданні неспівмірність витрат на правничу допомогу у цій справі.

А відтак, заяву про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу слід задовольнити.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 26 липня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 4 339 (чотири тисячі триста тридцять дев`ять) гривень 92 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 26 грудня 2019 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

А.І. Владичан