Номер провадження: 22-ц/813/6763/19
Номер справи місцевого суду: 2-172/12
Головуючий у першій інстанції Бучацька А. І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.

з участю секретаря Ткачука В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області на ухвалу Саратського районного суду Одеської області від 07 червня 2019 року, ухваленогопід головуванням судді Бучацької А.І., -

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із скаргою, в якій з урахуванням уточнень просили поновити строк для звернення до суду; визнати дії Татарбунарського відділу ДВС в Одеській області щодо закінчення виконавчого провадження неправомірними; зобов`язати відділ ДВС поновити виконавче провадження по виконавчому листу № 2-172/12, виданому Саратським районним судом Одеської області.

Скаргу обґрунтовували тим, що рішенням Саратського районного суду Одеської області у справі № 2/172/12 від 11 лютого 2013 року зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права власника ОСОБА_2 на житловий будинок під АДРЕСА_1 , а саме: розібрати дерев`яну споруду для зберігання дров на межі суміжної присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_2 , та перенести тимчасову цегляну споруду для утримання собаки, яка розташована у дворі будинку під АДРЕСА_2 не менше 15 метрів від будинку під АДРЕСА_1 .

Рішення набрало законної сили 15.05.2013 року, виконавчий лист видано 27.05.2013 року.

31 травня 2013 року ОСОБА_2 звернулась до Татарбунарського відділу ДВС Татарбунарського РУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження.

ОСОБА_1 22 лютого 2019 року звернувся до Татарбунарського районного відділу ДВС за роз`ясненням щодо невиконання рішення суду та з відповіді відділу ДВС скаржники дізналися, про те, що 31.03.2016 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Починаючи з травня 2013 року скаржники не отримували постанов про відкриття виконавчого провадження, постанов про накладення штрафу за невиконання рішення суду, постанови про закінчення виконавчого провадження

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначили, що оскільки рішення Саратського районного суду № 2-172/12 не виконані ні в примусовому, ні в добровільному порядку, що порушує їх конституційні права на справедливий суд, вони звернулися до суду зі вказаною скаргою за захистом своїх прав.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 07 червня 2019 року скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на бездіяльність Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області в Одеській області задоволена.

Не погодившись з ухвалою суду, Татарбунарський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській областізвернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, винести рішення про відмову у задоволені скарги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги Татарбунарський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській областізазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з моменту відкриття виконавчого провадження, а саме з 03.06.2013 року та на момент закінчення виконавчого провадження 31.03.2016 року не зверталися до Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області, вперше ОСОБА_1 звернувся до відділу із заявою 22.02.2019 року, майже через три роки після закінчення виконавчого провадження, що свідчить про порушені процесуальні строки на оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження.

Відзиву до суду надано не було.

В судове засідання, призначене на 18 грудня 2019 року учасники справи не з`явились, були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи (а.с. 222-226 т. 2).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що рішенням Саратського районного суду Одеської області від 11 лютого 2013 року яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2013 року був частково задоволений позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа Татарбунарська міська рада Одеської області про усунення перешкод в здійсненні прав власника, визнання договору дарування житлового будинку недійсним та відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набрало законної сили.

На підставі рішення суду, 27 травня 2013 року Саратським районним судом Одеської області був виданий виконавчий лист № 2-172/12 щодо усунення перешкоди у здійсненні права власника ОСОБА_2 на житловий будинок під АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 розібрати дерев`яну споруду для зберігання дров на межі суміжної присадибної ділянки по АДРЕСА_2 ; перенести тимчасову цегляну споруду для отримання собаки, яка розташована у дворі будинку по АДРЕСА_2 на відстань не менше п`ятнадцяти метрів від будинку під номером 30 (а.с. 112 т. 2).

Відповідно до рекомендованого повідомлення, виконавчий лист отримано ОСОБА_2 31 травня 2013 року (а.с. 75-76 т.2.).

З копії виконавчого провадження № 38242268 вбачається, що за заявою стягувача ОСОБА_2 03 червня 2013 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області Ющенко І.П. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-172/12, виданого 27.05.2013 року Саратським районним судом Одеської області (а.с. 156-170 т.2).

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на бездіяльність Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, суд першої інстанції обґрунтував своє рішення тим, щовимоги скарги є обґрунтованими, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання боржником рішення суду.

Суд встановив, що виконавче провадження було відкрито та виконавчі дії здійснювались до набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, тобто державному виконавцю належало здійснювати виконавчі дії відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.99 р. N 606-XIV (який втратив чинність 15.01.2017 року на підставі Закону № 1404-VIII від 02 червня 2016 року).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ від 21 квітня 1999 року, визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Статтею 6 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ від 21 квітня 1999 року встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Частина 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ від 21 квітня 1999 року зобов`язує державного виконавця вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частина 5 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ від 21 квітня 1999 року визначає, що копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Частина 1 ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ від 21 квітня 1999 року передбачала, що копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Суду не надано рекомендованого повідомлення щодо вручення стягувачам копії постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, тому суд вважає безпідставними ствердження представників заінтересованих осіб про те, що стягувачи зазначену постанову отримали.

Постановою державного виконавця Оспа М.Ю. від 04.06.2013 року, тобто наступного дня після відкриття виконавчого провадження, було зупинене виконавче провадження на підставі п.13 ч.1 ст.37, ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», як зазначено в постанові «до розгляду справи по суті» (а.с.161 т.2).

Пункт 13 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ, на який посилається державний виконавець у постанові, встановлював, що виконавче провадження підлягає обов`язковому зупиненню у разі: надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки виконання рішення.

Проте, з матеріалів цивільної справи № 2-172-/12 та матеріалів виконавчого провадження вбачається, що судом не ухвалювалось рішення щодо відстрочку виконання рішення Саратського районного суду № 2-172-/12 від 11.02.2013 року.

Відповідно до частини 4 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ від 21 квітня 1999 року, протягом строку, на який виконавче провадження зупинено, виконавчі дії не провадяться.

Частини 1, 3 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ від 21 квітня 1999 року встановлюють, що виконавчі дії можуть провадитися за присутності понятих.

Як поняті можуть бути запрошені будь-які дієздатні особи, зокрема, які не мають особистої заінтересованості у провадженні виконавчих дій і не пов`язані між собою або з учасниками виконавчого провадження родинними зв`язками, підлеглістю чи підконтрольністю. Кількість понятих під час вчинення виконавчих дій не може бути менше двох.

Всупереч зазначеним нормам, 29 лютого 2016 року державним виконавцем відділу ДВС Татарбунарського РУЮ Барбінягра В.В. складено акт державного виконавця, згідно якого виходом державного виконавця за адресою боржника ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 , встановлено, що кам`яна споруда знаходиться ближче ніж 20 метрів від будівлі, дерев`яна споруда відсутня на момент складання акту. Понятим у вказаному акті зазначений ОСОБА_5 (батько боржника ОСОБА_3 (а.с.167 т.2).

Постановою державного виконавця Татарбунарського райвідділу ДВС Барбінягра В.В. від 28 березня 2016 року виконавче провадження було поновлено на підставі ч.5 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.168 т.2).

Постановою державного виконавця Татарбунарського райвідділу ДВС Барбінягра В.В. від 31 березня 2016 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-172/12, виданого 27.05.2013 року Саратським районним судом про зобов`язання ОСОБА_3 розібрати дерев`яну споруду на межі суміжної присадибної ділянки по АДРЕСА_2 , перенести цегляну споруду для отримання собаки, яка розташована у дворі по АДРЕСА_2 , на відстань не менше 15 м. в будинку під номером 30 , було закінчено на підставі п.8 ч.1 ст.49, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження». Постанова мотивована тим, що вимоги по виконавчому документу виконано в повному обсязі (а.с.169 т.2).

Пункт 8 ч. 1, ч. 2, 3 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ від 21 квітня 1999 року визначали, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Частина 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» 1404-VIII від 2 червня 2016 року (який є чинним з 15.01.2017 року) визначає, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Ч. 1 ст.41 Закону України «Про виконавче провадження» 1404-VIII від 2 червня 2016 року встановлює, що у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Пунктом «а» ч.1 ст.449 ЦПК України встановлено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Суд встановив, що копії постанови державного виконавця від 31.03.2016 року про закінчення виконавчого провадження ОСОБА_2 не направлялась, належних та допустимих доказів того, що стягувач вказану постанову отримав, суду не надано. Журнал реєстрації вихідної кореспонденції за 2013 рік знищений згідно акту про вилучення документів для знищення, не віднесених до Національного архівного фонду (а.с.191-195 т.2). Відповідь заступника начальника Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби від 01.03.2019 року № 45-43/4556 на свою заяву щодо причин невиконання рішення Саратського районного суду Одеської області від 11.02.2013 року, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 отримав 06 квітня 2019 року, що підтверджується його підписом (а.с.190 т.2). Із вказаної відповіді він дізнався, що 31.03.2016 року державним виконавцем винесено постанову про зупинення виконавчого провадження згідно п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно штемпелю на конверті, скаргу на дії державного виконавця стягувачи подали до Саратського районного суду Одеської області 09 квітня 2019 року, тобто в межах строку, визначеного п. «а» ч.1 ст.449 ЦПК України.

Висновки суду є вірними про те, що постанова від 31.03.2016 року заступника начальника відділу Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Барбінягра В.В. про закінчення виконавчого провадження є неправомірною, оскільки не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ від 21 квітня 1999 року.

На підставі вищевикладеного, суд прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення скарги, оскільки судом встановлено, що дії відділує неправомірними.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з моменту відкриття виконавчого провадження, а саме з 03.06.2013 року та на момент закінчення виконавчого провадження 31.03.2016 року не зверталися до Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області, вперше ОСОБА_1 звернувся до відділу із заявою 22.02.2019 року, майже через три роки після закінчення виконавчого провадження, що свідчить про порушені процесуальні строки на оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскількиматеріали справи не містять свідчень щодо направлення копії постанови державного виконавця від 31.03.2016 року про закінчення виконавчого провадження ОСОБА_2 також не надано доказів того, що стягувач вказану постанову отримав.

Крім того, матеріали справитакож не містять відомостей щодоотримання стягувачами постанови про відкриття виконавчого провадження, та не надано таких доказів до суду першої та апеляційної інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області - залишити без задоволення.

Ухвалу Саратського районного суду Одеської області від 07 червня 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 21 грудня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра