ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/275/18 Номер провадження 22-ц/814/17/19Головуючий у 1-й інстанції Андрущенко-Луценко с.В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Панченка О.О., Карпушина Г.Л.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Акрітова Кіріака Костянтиновича на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 липня 2018 року у справі за позовом акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

05 лютого 2018 року публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося із вищевказаним позовом до ОСОБА_1 Позовна заява обґрунтована тим, що 30 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №б/н за яким відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п.3.2 та п.3.3 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого банком відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг.

Оскільки ОСОБА_1 не виконує своїх зобов`язань щодо погашення кредиту виникла заборгованість по кредитному договору в сумі 116 565 грн., яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути з відповідача на свою користь та 1762 грн. судових витрат.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 липня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 116 565 грн. заборгованості за кредитним договором та 1762 грн. судових витрат, понесених при подачі позовної заяви.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не виконує умови кредитного договору, а тому заявлені вимоги позивача підлягають задоволенню.

Суд також прийшов до висновку, щодо відсутності підстав для застосування строку позовної давності, а передача картки іншій особі, не звільняє від виконання зобов`язання за договором.

Із рішенням суду не погодився представник ОСОБА_1 адвокат Акрітов К.К., який оскаржив рішення суду в апеляційному порядку. У апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що платіжною карткою користувалася інша особа, якій відповідач передала картку; заборгованість виникла після того, як платіжна картка була передана цій особі; відзив на позовну заяву був поданий із порушення строків; Умови надання банківських послуг та Правила користування платіжною карткою, про що зазначалося у відзиві, відповідач не підписувала, вона та ОСОБА_2 не були ознайомлені із ними; відсутні докази того, що ОСОБА_1 користувалася платіжною картою; згоди на пролонгацію картки, вона не давала; відсутній підпис чоловіка відповідача у відповідній графі анкети.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що розмір фактичної заборгованості більш як в 20 разів менший за розмір заборгованості за кредитом.

Відзив на апеляційну скаргу на надходив.

Враховуючи положення ч. 7 ст. 10, ч. 1 ст. 369 ЦПК України і беручи до уваги ціну позову та наявність достатніх даних про права та взаємовідносини сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідачем було укладено кредитний договір, за яким відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов`язків закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», у зв`язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», про що зазначено у п.1.6. Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 24).

Колегією суддів також встановлено, що 21 травня 2018 року назва ПАТ КБ «ПриватБанк» змінена на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» ( далі - АТ КБ «ПриватБанк».

Із матеріалів справи також вбачається, що відповідач станом на 30 листопада 2017 року має заборгованість по фактично отриманих коштах в сумі 5503, 57 грн.

При цьому, аналізуючи матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов по суті до правильного висновку в частині стягнення із відповідача заборгованості у сумі 5503, 57 грн.

Погоджується колегія суддів також із висновком суду першої інстанції, що посилання відповідача на ту обставину, що кредитною карткою з вересня 2011 року користувався ОСОБА_2 , що усуває її відповідальність за дії іншої особи, не може бути прийнята судом до уваги, оскільки ОСОБА_1 добровільно передала кредитну картку іншій особі, та надала їй необхідну інформацію, яка дала змогу ініціювати платіжні операції, що свідчить про прийняття на себе обов`язку нести відповідальність за дії іншої особи, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Відповідно до п. 14.12 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно з п. 14.16 ст. 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Тобто, ризики у разі добровільної передачі платіжної карти несе у даному випадку ОСОБА_1 , яка не повідомила Банк про передачу платіжної карти іншій особі.

До правильного висновку також прийшов суд першої інстанції, що згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 5 ст.261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Судом першої інстанції було встановлено, що остання проплата по спірному договору була проведена 20 травня 2015 року (а.с.10).

Банк звернувся до суду з позовом до відповідача 05 лютого 2018 року до спливу строку позовної давності (а.с.2).

Крім того, із розрахунку наданого банком вбачається, що перед остатньою проплатою позивач періодично сплачувала заборгованість за кредитом.

Слід звернути увагу, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, виходячи із аналізу проведених проплат, колегія приходить до переконання, що ці проплати вказають про визнання боргу відповідачем.

Посилання відповідача, що платіжна картка була нею передана іншій особі, не ставить під сумнів правильність рішення суду першої інстанції так, як платіжна карта була передана добровільно, що свідчить про фактичну згоду на сплату боргу особою, якій передана картка.

Зважаючи на ці обставини, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування строків позовної давності по даній справі.

У той же час, слід звернути увагу, що АТ КБ «ПриватБанк» не був повідомлений про передачу платіжної карти іншій особі, а відтак позивач мав всі підстави вважати, що кошти на рахунок вносить відповідач, визнаючи борг.

Не ставлять під сумнів правильність рішення суду першої інстанції в частині стягнення 5503, 57 грн. посилання в апеляційній скарзі про те, що суд взяв до уваги відповідь на відзив, який надійшов до суду першої інстанції із порушенням строків, оскільки дана обставина не призвела до ухвалення неправильного рішення.

Відсутні підстави для задоволення доводів, наведених в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі, однак у анкеті відсутній підпис її чоловіка.

Так, ч.ч. 1 та 2 ст. 65 СК України закріплено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Вказана норма закону регулює відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя і не стосується права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов`язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору. Тобто, кредитний договір не є договором щодо розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, а тому обов`язкової згоди іншого з подружжя на укладення такого договору законом не передбачено.

Разом з тим, задовольняючи вимоги в частині стягнення 111 061, 43 грн. заборгованість по відсотках за користування суд першої інстанції виходив із того, що в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах, а сторони досягли згоди щодо сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Суд першої інстанції також встановив, що згідно 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк.

Проте, колегія суддів не може погодися із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення відсотків за кредитом з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що при укладенні договору 30 липня 2007 року позивач підписала заяву позичальника, у якій зазначено, що ОСОБА_1 згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору позивач додав Умов та правил надання банківських послуг в закритому акціонерному товаристві «ПриватБанк».

При цьому, у заяві зазначено, що Банк надає позичальнику кредит в сумі 1149 грн. строком на 12 місяців та визначено відсотки.

Разом з тим, заява позичальника не містить даних, які маються в п 9.12 наданих суду Умов та правил надання банківських послуг, а саме, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк.

Встановлено, що вказану суму кредиту позивач сплатила, а суму в розмірі 5503, 57 грн. була отримала після погашення попередньої суми кредиту.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови і правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк.

Також в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, у даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України № 1023-XII«Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з п. 22 ч. 1 ст.1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодив зі споживачем саме ті умови, про які зазначав при подачі позову.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Зважаючи на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави вважати, що сторони досягли згоди, що у разі якщо жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк.

Відтак, строк дії договору слід вважати закінченим 30 березня 2008 року, тобто, підстави стягнення відсотки за договором за кошти отримані після закінчення строку дії договору відсутні, а із інших підстав позивач не заявляв вимоги щодо стягнення відсотків.

Однак, враховуючи, що фактично отримані за переданою ОСОБА_1 платіжною карткою та використані кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, що свідчить про порушення прав позивача, рішення в частині стягнення фактично отриманих коштів в сумі 5503, 57 грн. слід залишити без змін.

За таких обставин, апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Акрітова К. К. підлягає частковому задоволенню.

Рішення суду першої інстанції у частині стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за відсотками у сумі 111 061 грн. 43 коп. необхідно скасувати, та ухвалити нове в цій частині, яким у задоволенні позову щодо стягнення відсотків за кредитним договором відмовити.

Рішення в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» загальної суми боргу слід змінити, зменшивши суму стягнутої заборгованості із 115 565 грн. на 5 503 грн. 57 коп.

Крім того, згідно правил викладених в ст.141 ЦПК України, рішення суду слід змінити в частині розподілу судових витрат, пропорційно задоволених позовних вимог та стягнути із АТ КБ «ПриватБанк» понесені ОСОБА_1 судові витрати при подачі апеляційної скарги також пропорційною задоволених позовних вимог.

Судовий збір, що підлягав сплаті за подачу даного позову становив 1762,00 грн.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги 2643,00 грн.

Враховуючи зменшення розміру стягнутої заборгованості слід також змінити розмір стягнутого судового збору зменшивши його до 83,17 грн.

В свою чергу з банку на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 2518,25 грн., судового збору сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Акрітова Кіріака Костянтиновича задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 липня 2018 року у частині стягнення із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за відсотками у сумі 111 061 грн. 43 коп. скасувати, та ухвалити нове в цій частині, яким у задоволенні позову в частині стягнення відсотків за кредитним договором відмовити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 липня 2018 року в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» загальної суми боргу та судових витрат змінити, зменшивши суму стягнутої заборгованості із 115 565 грн. на 5503 грн. 57 коп., суму судових витрат із 1762 грн. до 88 грн. 17 коп.

Стягнути із акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2518 грн. 25 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 22 серпня 2019 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді О.О. Панченко

Г.Л. Карпушин