ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Херсон

Номер справи: 653/3663/17

Номер провадження: 22-ц/819/31/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,

суддів: Кузнєцової О.А.,

Приходько Л.А.,

секретар Зварич С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 30 травня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Венглєвської Н.Б., в справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання наказу про звільнення недійсним, у зв'язку з існуванням іншого наказу,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду з в казаним позовом, який обґрунтований тим, що 15 червня 2015 року на підставі письмового трудового договору, ним, як фізичною особою-підприємцем, на постійну роботу на посаду бухгалтера була прийнята ОСОБА_3, на яку покладено зобов'язання виконувати - звітність підприємства, ведення каси, звірка з поставниками, про що був виданий наказ ФОП ОСОБА_2 №3 від 15.06.2015 року.

Наказом ФОП ОСОБА_2 від 30 червня 2016 року №137 ОСОБА_3 була звільнена з роботи - за згодою сторін.

За весь час роботи впродовж року, ОСОБА_3 щомісячно отримувала заробітну плату у розмірі 1350 гривень, що було передбачено трудовим договором від 15.06.2015 року. Гроші в рахунок заробітної плати ОСОБА_3 брала із каси.

У травні 2016 року у продавця магазину «Дом кафеля» ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_4 було виявлено нестача товару у великих розмірах. Ця матеріально-відповідальна особа була безпосередньо пов'язана з бухгалтером ОСОБА_3, яка вела грошовий облік товарів, які знаходилися у продавця, та через касу проводилися усі розрахункові операції. За цим фактом відносно продавця ОСОБА_4 СВ Генічеського ВП ГУНП відкрито кримінальне провадження. У листопаді 2016 року по вказаному магазину була проведена документальна ревізія матеріально-відповідальної особи ОСОБА_4, згідно до акту якої від 15.11.2016 року було встановлено нестачу грошових коштів по касі на суму 133327,76 гривень, а так само встановлено нестачу грошових коштів по касі на суму 11606 гривень, чим доведено присвоєння готівкових коштів бухгалтером ОСОБА_3, шляхом зловживання службовим становищем.

Крім того у документах бухгалтерського обліку було виявлено наказ ФОП ОСОБА_2 №4 від 30 червня 2015 року про звільнення ОСОБА_3 з посади бухгалтера - за згодою сторін. Цей наказ є явно підробленим самою ОСОБА_3 з метою ухилення від відповідальності за крадіжку коштів ФОП ОСОБА_5 На теперішній час існує два накази про звільнення ОСОБА_3, які суперечать один одному, а справжність жодного з них не встановлена у передбаченому законом порядку - експертним шляхом. Дані обставини змусили його звернутися до суду з позовом про визнання наказу про звільнення недійсним, у зв'язку з існуванням іншого наказу. Також позивач вказав, що підроблений наказ треба визнати недійсним правочином, підставою недійсності якого є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦПК України.

Просив визнати наказ ФОП ОСОБА_2 № 4 від 30.06.2015 року про звільнення з посади бухгалтера ОСОБА_3 з 30 червня 2015 року за згодою сторін недійсним, у зв'язку з її звільненням з посади 30 червня 2016 року на підставі наказу №137.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 30 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Додатковим рішенням Генічеського районного суду Херсонської області доповнено рішення суду від 30 травня 2018 року та стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати на отримання правової допомоги в сумі 5100 гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки між сторонами існували трудові відносини, які були припинені за згодою сторін, то необхідно керуватися нормами трудового законодавства, а не цивільного стосовно недійсності правочину, так як позивачем ставиться питання про визнання недійсним наказу про звільнення, а не трудового договору. У разі невідповідності наказу винесеного керівником, керівник вправі самостійно його скасувати, а не звертатися до суду про визнання його недійсним, так як не зрозуміло які права позивача цим наказом порушено. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено існування трудових відносин нім ним та відповідачем після 30.05.105 року. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, статтею 232 КЗпП України передбачено трудові спори, що підлягають безпосередньому розглядові у районних судах, і звернення керівника про визнання власного наказу про звільнення недійсним вказаною нормою не передбачено.

Не погоджуючись з рішенням суду, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 в апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, які доводять, що на ОСОБА_3, крім обов'язків бухгалтера та касира, було покладено обов'язок ведення і фіксації діловодства по складу-магазину і тому накази, записи у трудовій книжці про звільнення зроблено самою ОСОБА_3 і підписи від його імені є підробленими. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи слідує, що 15 червня 2015 року згідно наказу № 3 фізична особа-підприємець ОСОБА_2 прийняв на посаду бухгалтера ОСОБА_3 з 15 червня 2015 року з оплатою праці згідно трудового договору.(а.с.6)

15 червня 2015 року між сторонами укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (7).

Наказом № 4 від 30 червня 2015 року ОСОБА_3 звільнена з 30 червня 2015 року за згодою сторін.

У трудовому договорі зроблено відмітку, що трудовий договір розірваний сторонами 30 червня 2015 року (а.с.7 звор.сторона), у трудовій книжці ОСОБА_3 вчинено запис про звільнення 30 червня 2015 року (а.с.13).

Згідно даних Генічеської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ФДС України у Херсонській області фізичній особі ОСОБА_3 за роботу у ФОП ОСОБА_2 у другому кварталі 2015 року нараховано 5511 гривень доходу, нараховано ПДФО 705,54 гривень (а.с.25).

Даних про нарахування ОСОБА_3 у ФОП ОСОБА_2 за період з липня 2015 року по липень 2016 року заробітної плати, отримання нею заробітної плати, здійснення перерахування передбачених законом податків та зборів з отриманого доходу ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

Звертаючись до суду з вказаним позовом фізична особа-підприємець ОСОБА_2 вказував, що ОСОБА_3 працювала на вказаній вище посаді до 30 червня 2016 року та була звільнена наказом № 137 за згодою сторін. Після виявлення нестачі грошових коштів на підприємстві в листопаді 2016 року в документах бухгалтерського обліку було виявлено наказ № 4 від 30 червня 2015 року про звільнення ОСОБА_3 з 30 червня 2015 року за згодою сторін.

Позивач просив визнати вказаний наказ № 4 від 30 червня 2015 року недійсним, в зв'язку з існуванням іншого наказу, крім того визнати вказаний наказ недійсним правочином, підставою недійсності якого є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в статті 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту частини другої статті 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За наведеного вбачається, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно вказав, що оскільки між сторонами існували трудові відносини, які були припинені за згодою сторін, то підстави для застосування норм цивільного законодавства, які регулюють порядок визнання цивільно-правових договорів недійсними ( ст.215 ЦК України), для визнання наказу роботодавця про звільнення працівника недійсним, у суду відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав обґрунтування відмови у задоволенні вказаної вимоги позовної заяви є безпідставними.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, фізична особа-підприємець ОСОБА_2. вказував, що у листопаді 2016 року була проведена документальна ревізія магазину - матеріально відповідальна особа ОСОБА_4, та було встановлено нестачу товарів на суму 133 327,76 гривень та нестачу грошових коштів по касі на суму 11606 гривень, чим, на його думку доведено присвоєння готівкових котів бухгалтером ОСОБА_3 шляхом зловживання службовим становищем.

Позивач зазначає, що наказ № 4 від 30 червня 2015 року про звільнення ОСОБА_3 з 30 червня 2015 року за згодою сторін, відповідач підробила з метою ухилення від відповідальності за крадіжку коштів.

Відповідно до статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Скасування наказу № 4 від 30 червня 2015 року про звільнення ОСОБА_3 з 30 червня 2015 року позивачу необхідно для доведення факту перебування відповідача на посаді бухгалтера, для можливого притягнення останньої до відповідальності (дисциплінарної, цивільної, кримінальної тощо). Оспорення таких доказів, для подачі на підтвердження їнших обставин, шляхом звернення до суду з окремою вимогою цивільним процесуальним законодавством не передбачено.

Сам по собі наказ, про визнання якого підробленим заявлені вимоги, не породжує для позивача будь-яких прав і не стосується визнання або заперечень прав позивача.

Скасування зазначеного наказу може бути доказом на підтвердження трудових відносин з працівником, однак законодавством (ч.6 ст. 235 КЗпП України) передбачено інший спосіб захисту прав працівника шляхом ухвалення рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору у разі фактичного виконання роботи повний робочий час з одночасним прийняттям рішення про нарахування та виплату заробітної плати, нарахування та сплату податків та внесків.

Зважаючи на наведені обставини, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду відсутні, оскільки рішення суду постановлено правильно у відповідності до вимог норм матеріального та процесуального права, в межах заявлених вимог, на підставі наданих сторонами доказів, досліджених в судовому засіданні.

Керуючись ст.367, п.1ч.1 ст.374, ст. 375, ст. 382 ЦПК України Херсонський апеляційний суд у складіколегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Вейтас

Судді: О.А. Кузнєцова

Л.А. Приходько

Повне судове рішення складено 04 лютого 2019 року

Суддя: І.В. Вейтас