ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9963/19 Справа № 212/7017/19 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач-Публічне акціонерне товариство "Криворізький залізорудний комбінат",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року, ухваленого суддею Чорним І.Я. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 04 жовтня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди заподіяної ушкодження здоров`я.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що він з 11.10.1962р. по 05.04.1985р., працював підземним гірничим майстром та головним інженером на ш. "Октябрська" ВО "Кривбасруда"; а з 16.02.1999 року по 04.05.2000 року працював директором з видобутки у Шахтоуправлінні "Октябрське" Криворізького державного залізорудного комбіната, зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки.

Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини 12 жовтня 1995 року позивачу були встановлені професійні захворювання за діагнозами - хронічне обструктивне захворювання легень першої черги (пиловий бронхіт першої ст., екзема легень першої ст.) загострення середнього ступеня важкості; деформуючий артроз ліктьових суглобів, ПФС першого-другого ступеня.

Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання №41 від 26.10.1995 року, встановлено, що причиною виникнення профзахворювання стало тривала робота в умовах підвищеної запиленості та тяжка фізична праця.

Відповідно до довідки огляду МСЕК від 31.10.1995 року позивачу первинно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 35% за професійними захворюваннями пиловий бронхіт 1 ст., екзема легень 1 ст., деформуючий артроз ліктьових суглобів та встановлена третя група інвалідності.

Відповідно до довідки огляду МСЕК від 16.12.1996 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 35% за професійними захворюваннями пиловий бронхіт 1 ст., екзема легень 1 ст., деформуючий артроз ліктьових суглобів та третя група інвалідності.

Відповідно до довідки огляду МСЕК від 17.12.1997 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 25% за професійними захворюваннями пиловий бронхіт 1 ст., екзема легень 1 ст., деформуючий артроз ліктьових суглобів.

Відповідно до довідки огляду МСЕК від 16.07.1999 року позивачу встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 25% за професійними захворюваннями пиловий бронхіт 1 ст., екзема легень 1 ст., деформуючий артроз ліктьових суглобів, безстроково.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду завдану йому ушкодженням здоров`я в розмірі 140 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 45000 (сорок п`ять тисяч) гривень 00 копійок, без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, незаконність і необґрунтованість судового рішення, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що він є неналежним відповідачем по справі, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що ВО «Кривбасруда» де працював позивач, є правонаступником Рудоуправління імені Комінтерна тресту «Ленінруда». Вказує, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» не має жодного відношення до Рудоуправління імені Комінтерна тресту «Ленінруда», Спецмонтажшахтопроходка», ДВО «Южруда» (перейменовано в концерн «Укррудпром», працюючи на яких позивач втратив працездатність, а тому ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є належним відповідачем по справі.

Скаржник зазначає, що на його підприємстві позивач працював в період з 16.02.1999 по 04.05.2000 на посаді заступника директора з підготовки виробництва в нормальних умовах, без впливу шкідливих факторів, у зв`язку з чим ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є винним у виникненні у позивача професійних захворювань, а отже не може нести відповідальність за спричинену позивачу моральну шкоду.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 з 11.10.1962р. по 05.04.1985р., працював підземним гірничим майстром та головним інженером на ш."Октябрська" ВО "Кривбасруда"; з 16.02.1999 року по 04.05.2000 року працював директором з видобутки у Шахтоуправлінні "Октябрське" Криворізького державного залізорудного комбіната, зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки.

Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини 12 жовтня 1995 року ОСОБА_1 були встановлені професійні захворювання за діагнозами - хронічне обструктивне захворювання легень першої черги (пиловий бронхіт першої ст., екзема легень першої ст.) загострення середнього ступеня важкості; деформуючий артроз ліктьових суглобів, ПФС першого-другого ступеня.

Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання №41 від 26.10.1995 року, встановлено, що причиною виникнення профзахворювання стало тривала робота в умовах підвищеної запиленості та тяжка фізична праця.

Відповідно до довідки огляду МСЕК від 31.10.1995 року позивачу первинно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 35% за професійними захворюваннями пиловий бронхіт 1 ст., екзема легень 1 ст., деформуючий артроз ліктьових суглобів та встановлена третя група інвалідності.

Відповідно до довідки огляду МСЕК від 16.12.1996 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 35% за професійними захворюваннями пиловий бронхіт 1 ст., екзема легень 1 ст., деформуючий артроз ліктьових суглобів та третя група інвалідності.

Відповідно до довідки огляду МСЕК від 17.12.1997 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 25% за професійними захворюваннями пиловий бронхіт 1 ст., екзема легень 1 ст., деформуючий артроз ліктьових суглобів.

Відповідно до довідки огляду МСЕК від 16.07.1999 року позивачу встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 25% за професійними захворюваннями пиловий бронхіт 1 ст., екзема легень 1 ст., деформуючий артроз ліктьових суглобів, безстроково.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов`язок з відшкодування моральної шкоди на відповідача, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду і не може погодитись з доводами відповідача про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення, відповідно до якого спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105 повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто в даному випадку таке право виникло у позивача з 31 жовтня 1995 року у зв`язку із професійними захворюваннями пиловий бронхіт 1 ст., екзема легень 1 ст., деформуючий артроз ліктьових суглобів.

Положення ст.17 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на 31.10.1995) передбачали, що власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці.

За змістом статті 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на 31.10.1995), відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до положень 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на 31.10.1995) відшкодування працівнику моральної шкоди у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійних захворюваннь - пиловий бронхіт 1 ст., екзема легень 1 ст., деформуючий артроз ліктьових суглобів, спричинених негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, тому висновок суд про наявність правових підстав для відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача за вказаним професійним захворюванням, є вірним.

За змістом п.11 Правилам відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року (далі Правила № 472) моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст.440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною станом на 31.10.1995) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Отже, нормами статті 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені норми закону у поєднанні зі статями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4173 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 20865,00 грн., а максимальний 834600,00 грн.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача ОСОБА_1 , незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках та, виходячи із засад розумності і справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності 25%, який встановлено безстроково, період роботи на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, визначив позивачу компенсацію в розмірі 45000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Колегія суддів повністю погоджується із визначеним судом розміром моральної шкоди стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_1 заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманими ним професійними захворюваннями.

Доводи відповідача про те, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є належним відповідачем по справі, оскільки Рудоуправління імені Комінтерна тресту «Ленінруда», Спецмонтажшахтопроходка», ДВО «Южруда», працюючи на яких позивач втратив працездатність не мають жодного відношення до підприємства відповідача, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Так, судом було перевірено та встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 11.10.1962р. по 05.04.1985р., працював підземним гірничим майстром та головним інженером на ш."Октябрська" ВО "Кривбасруда"; а також з 16.02.1999 року по 04.05.2000 року працював директором з видобутки у Шахтоуправлінні "Октябрське" Криворізького державного залізорудного комбіната, зазначені обставини підтверджені копією трудової книжки позивача (а.с.11-12).

Слід зазначити, що низкою рішень судів першої та апеляційної інстанції було встановлено наступні відомості щодо правонаступництва шахти "Октябрська" ВО "Кривбасруда" на яквй працював позивач.

Наказом виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» №169 «Про зміни в організації виробництва і праці в об`єднанні» від 26 грудня 1994 року, було ліквідовано з 01 січня 1995 року шахти «Першотравнева-1», «Першотравнева-2», створено в складі об`єднання на правах структурної одиниці шахту «Першотравнева».

Відповідно до п.1 наказу ВО «Кривбасруда» від 05 січня 1998 року №1 з 01 січня 1998 року шахту «Першотравнева» як структурну одиницю було ліквідовано та наказом №12 від 20 січня 1998 року створено на її базі шахту «Першотравнева-Дренажна». У подальшому в п.1 наказу ВО «Кривбасруда» від 11 вересня 1998 року №139 було передбачено виключити зі складу структурних одиниць ВО «Кривбасруда», зокрема, шахту «Першотравнева-Дренажна» з моменту державної реєстрації Криворізького державного гірничорудного управління гідрозахисту.

Відповідно до наказу Міністерства промислової політики України від 29 липня 1998 року №262 на базі державного майна шахт «Гігант-Дренажна» та «Першотравнева-Дренажна» (структурних підрозділів ДВО «Кривбасруда») шляхом їх відокремлення було створено управління «Кривбасгідрозахист».

Відповідно до пунктів 3 та 5 цього наказу було створено комісії з передачі майна від ДВО «Кривбасруда» та прийняття його управлінням «Кривбасгідрозахист», шляхом складання акта приймання-передачі для подачі його в місячний строк до міністерства для затвердження.

На підставі затвердженого акта приймання-передачі було передбачено складання розподільчого балансу та внесення змін до обліку майна. Правонаступником усіх майнових прав та обов`язків реорганізованого ДВО «Кривбасруда» у частині, визначеній розподільчим балансом, було призначено управління «Кривбасгідрозахист», яке було ліквідовано 05 травня 2008 року відповідно до наказу Міністерства промислової політики України від 17 березня 2006 року №104.

Наказом Міністерства промислової політики України №104 від 17 березня 2006 року призначено комісію з припинення діяльності ДП «Кривбасгідрозахист», шляхом його ліквідації та зобов`язано державне підприємство «Кривбасшахтозакриття» прийняти на баланс до статутного фонду майно ДП «Кривбасгідрозахист», яке залишиться після задоволення вимог кредиторів.

При цьому, згідно з наказом Міністерства промислової політики України (далі - Мінпромполітики) від 29 липня 1998 року №263 ДВО «Кривбасруда» було перейменовано на «Криворізький державний залізорудний комбінат», що став правонаступником об`єднання (пункти 1 та 2).

Відповідно до п.1 наказу Мінпромполітики від 12 липня 1999 року №248 та п.1 наказу Державної акцiонерної компанiї «Укррудпром» (далі - ДАК «Укррудпром») від 31 грудня 1999 року №347 Державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» шляхом реорганізації було перетворено на Дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» ДАК «Укррудпром».

У пункті 3 згаданого наказу ДАК «Укррудпром» указано, що зазначене дочірнє підприємство є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов`язків реорганізованого Державного підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат».

Згідно з п.п.1 та 3.2 наказу ДАК «Укррудпром» від 30 липня 2001 року №290 вказане дочірнє підприємство шляхом реорганізації було перетворено у Відкрите акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ВАТ «Кривбасзалізрудком»), яке стало правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов`язків дочірнього підприємства.

Відповідно до пункту 1.1 розділу «Загальні положення» Статуту ПАТ «Кривбасзалізрудком», що затверджений протоколом загальних зборів акціонерів ВАТ «Кривбасзалізрудком» від 30 березня 2011 року №1/2011 та пройшов державну реєстрацію 4 квітня 2011 року, ВАТ «Кривбасзалізрудком» змінив найменування на ПАТ «Кривбасзалізрудком» та є правонаступником усіх прав та обов`язків ВАТ «Кривбасзалізрудком» (офіційний сайт ПАТ «Кривбасзалізрудком» у мережі Інтернет).

З контексту викладеного вбачається, що згідно розподільчого балансу ліквідованого ВО «Кривбасруда», його правонаступником став ПАТ «Кривбасзалізрудком», за винятком шахт Першотравневого рудоуправління, а також шахт «Першотравнева-1», «Першотравнева-2», «Першотравнева», «Першотравнева-Дренажна» ВО «Кривбасруда», правонаступником яких стало «Криворізьке державне гірничорудне управління гідрозахист», тоді як шахта «Октябрська» на якій працював позивач з 1962 року по квітень 1985 року увійшла до складу Державного підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат» правонаступником якого є на теперішній час відповідач Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», що підтверджується актами прийому-передачі основних фондів та майна станом на 01.07.1998 року.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 , оскільки професійні захворювання отримані позивачем під час його роботи на підприємстві відповідача.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги сторін підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.367, ч.1 ст.369, ст.ст.374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.КривогоРогу від 04 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: