Справа № 369/9852/19
Провадження № 2/369/3882/19
РІШЕННЯ

Іменем України

04.11.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Медведського М.Д.,

за участю секретаря Головатюк В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва № 11 в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави за договором позики шляхом визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави за договором позики шляхом визнання права власності на нерухоме майно.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 01.07.2017 року ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_1 який був виданий Ватутінським РУ ГУ МВС України в місті Києві 02.11.1999 року, ідентифікаційний код НОМЕР_2 взяв у борг у ОСОБА_3 , паспорт НОМЕР_3 який був виданий Деснянським РУ ТУ МВС України в місті Києві 14.12.2010 року, ідентифікаційний код НОМЕР_4 гроші в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів, що є еквівалентом 200 000 (двісті тисяч) гривень.

Гроші Відповідач отримав у Позивача саме 01.07.2017 року, після чого була написана Відповідачем власноручно розписка.

Згідно розписки Відповідач зобов язався повернути Позивачу Борг в повному обсязі до 01.07.2019 року. Вказаний договір позики (розписки) був забезпечений заставою.

У разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, позивачу надано право на надбання права власності на наступні земельні ділянки:

1.Земельна ділянка, площа 0,164 гас , кадастровий номер :06:007:0323,

2.Земельна ділянка площею 0,4386 га, кадастровий номер :02:001:0086,

3.Земельна ділянка площею 0,3991 га, кадастровий номер :02:001:0072,

4.Земельна ділянка площею 0,3281 га, кадастровий номер :06:007:0280,

5.Земельна ділянка площею 0,3281 га, кадастровий номер :06:007:0267.

Станом на дату подачі позовної заяви до суду Відповідач не виконав свої обов`язки перед Позивачем. Борг не сплачений.

Згідно умов договору позики (розписки), договір забезпечено заставою, а саме земельними ділянками кадастровий номер: :06:007:0323, :02:001:0086, :02:001:0072,:06:007:0280, :06:007:0267.

Позивач постійно зверталася до Відповідача як по телефону так і при фактичних зустрічах, але Відповідач у досудовому врегулюванні спору відмовляється від сплати боргу або передачі земельних ділянок у власність Позивачу. Спілкування проходить в усній формі.

На підставі вищевикладеного, просила суд звернути стягнення на предмет застави за договором позики (розпискою) який був укладений 01.07.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме на

1.Земельну ділянку, площа 0,164 гас , кадастровий номер :06:007:0323,

2.Земельну ділянку площею 0,4386 га, кадастровий номер :02:001:0086,

3.Земельну ділянку площею 0,3991 га, кадастровий номер :02:001:0072,

4.Земельну ділянку площею 0,3281 га, кадастровий номер :06:007:0280,

5.Земельну ділянка площею 0.3281 га. кадастповий номец :06:007:0267,

шляхом визнання право власності на предмет застави за ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 .

05 вересня 2019 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області позовну заяву прийнято до розгляду та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та просила про їх задоволення у повному обсязі.

Відповідач у судовому засідання позовні вимоги визнав, просив задовольнити.

Вислухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується зобов`язань, пов`язаних з позикою, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Як встановлено судом, 01.07.2017 року ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_1 який був виданий Ватутінським РУ ГУ МВС України в місті Києві 02.11.1999 року, ідентифікаційний код НОМЕР_2 взяв у борг у ОСОБА_3 , паспорт НОМЕР_3 який був виданий Деснянським РУ ТУ МВС України в місті Києві 14.12.2010 року, ідентифікаційний код НОМЕР_4 гроші в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів, що є еквівалентом 200 000 (двісті тисяч) гривень.

Гроші Відповідач отримав у Позивача саме 01.07.2017 року, після чого була написана Відповідачем власноручно розписка.

Згідно розписки Відповідач зобов язався повернути Позивачу Борг в повному обсязі до 01.07. 2019 року. У разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, позивачу надано право на надбання права власності на наступні земельні ділянки:

- Земельна ділянка, площа 0,164 гас , кадастровий номер :06:007:0323,

- Земельна ділянка площею 0,4386 га, кадастровий номер :02:001:0086,

- Земельна ділянка площею 0,3991 га, кадастровий номер :02:001:0072,

- Земельна ділянка площею 0,3281 га, кадастровий номер :06:007:0280,

- Земельна ділянка площею 0,3281 га, кадастровий номер :06:007:0267.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом договір застави підлягає нотаріальному посвідченню.

Оскільки договір застави між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в нотаріальній формі не укладався, а тому підстави для передачі позикодавцю права власності на нерухоме майно, відповідно до договору позики коштів від 01.07.2017 року відсутні, оскільки положення договору позики про заставу земельних ділянок є нікчемними та не породжують юридичних наслідків.

За таких підстав в задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави за договором позики шляхом визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: М.Д. Медведський