ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/7241/17 Номер провадження 22-ц/814/3306/19Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

секретаря Кальник А.М.,

за участі: відповідача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Погрібняк Т.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 24 жовтня 2019 року, прийнятого під головуванням судді Васильєвої Л.М. в м. Полтава

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом. Зазначала, що 17 листопада 2016 року між нею та ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Однак, вона при укладенні договору помилилась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем, у зв`язку з наявністю пункту 2.2 договору, який посвідчує те, що вона може довічно проживати у спірній квартирі, вважала, що укладає зовсім іншій договір, довічного утримання. Умови договору не відповідали її волевиявленню, підписала вона договір під впливом помилки. Просила визнати вказаний договір недійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_3 померла.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 18 грудня 2018 року залучено до участі у цивільній справі правонаступника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 .

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 24 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який посвідчений 17 листопада 2016 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько Вікторією Вікторівною та зареєстрованого в реєстрі № 1000.

Скасовано реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 проведену на підставі договору дарування який посвідчений 17 листопада 2016 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько Вікторією Вікторівною та зареєстрованого в реєстрі № 1000.

Рішення оскаржила ОСОБА_1 , яка в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 .

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла м. Полтави 31.08.1998 року.

17.11.2016 року ОСОБА_3 уклала договір дарування, подарувавши вказану квартиру ОСОБА_1 Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В. реєстровий № 1000.

Пунктом 2.2 договору дарування передбачено, що сторони домовились, що дарувальник довічно проживає в квартирі, яка є предметом цього договору.

Після укладення договору дарування ОСОБА_3 продовжила проживати у вказаній квартирі та сплачувати комунальні платежі за квартиру, що підтверджується: листами ТОВ «Полтавагаззбут» від 14.08.2014 № 05/3479, ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» від 18.08.2019 № 29-17/1845, КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» від 16.08.2017 № юр/2459, листом ПАТ « Полтаваобленерго» від 18.08.2017 № 04-33/10680.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначала, що у звязку з тим, що на час укладення спірного договору вона вже була досить похилого віку, мала поганий стан здоров`я та частково розуміла події, що відбувалися навколо при укладенні спірного договору дарування помилилась щодо правової природи правочину, оскільки вважала, що укладає зовсім іншій договір, довічного утримання. Однак, ОСОБА_1 не спілкується з нею та не надає ніякої допомоги.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_3 померла.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 18 грудня 2018 року залучено до участі у цивільній справі правонаступника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд своє рішення мотивував тим, що договір дарування не містить застережень, щодо довічного безоплатного користування дарувальником ОСОБА_3 спірною квартирою, а передбачає взамін на не безоплатне проживання дарувальника у спірній квартирі та винагороду обдарованому у вигляді подарованої квартири , то оспорюваний договір не є договором дарування. Тому, беручи до уваги похилий вік та укладаючи договір дарування ОСОБА_3 помилилася відносно правової природи цього правочину.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тому, установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 вважала, що при укладенні спірного договору було узгоджено надання їй догляду та матеріальної допомоги, як особі похилого віку.

Таким чином, фактично позивач помилилася відносно правової природи правочину. Похилий вік впливає на можливість правильного сприйняття позивачем певних фактів та обставин, в тому числі щодо укладання спірної угоди.

Так, ОСОБА_3 на момент укладення спірного договору було 77 років, як зазначала позивач, вона не мала вищої чи середньої спеціальної освіти, працювала прибиральницею та черговою. Квартира АДРЕСА_1 була єдиним житлом ОСОБА_3 .

Пунктом 2.2. договору дарування передбачено, що сторони домовились, що дарувальник довічно проживає в квартирі, яка є предметом цього договору.

При цьому таке проживання було безоплатним, тому посилання в апеляційній скарзі, що сторони договору домовились про встановлення сервітуту не заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст. 403 ЦК України передбачено, що особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 24 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О.В. Прядкіна

Судді: С.Б. Бутенко

О.І. Обідіна

Повний текст постанови складено 21.12.2019 р.