Справа № 581/751/18
Номер провадження 2/585/309/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2019 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області

в складі: головуючої судді Машини І.М.,

при секретарі Шемчук І.С.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши в судовому засіданні в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін в приміщенні суду м. Ромни цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

05 листопада 2018 року позивач звернувся до Липоводолинського районного суду Сумської області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором б/н від 03.02.2014 в сумі 19949 грн. 01 коп. та 1762 грн. 00 коп. понесених судових витрат. Позов мотивований невиконанням ОСОБА_1 умов договору, що призвело до заборгованості, яку позивач просить з неї стягнути.

Ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 03 грудня 2018 року вказану цивільну справу передано на розгляд до Роменського міськрайонного суду Сумської області згідно з п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказана цивільна справа надійшла судді Роменського міськрайонного суду Сумської області Машині І.М.

16 січня 2019 року суд відкрив провадження у цій справі та з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України, за клопотанням позивача, ухвалив проводити її розгляд у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи. Сторони не подали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні.

04 лютого 2019 року суд перейшов від розгляду вказаної справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

В відзиві на позов від 07 лютого 2019 року відповідач заперечувала проти позову, посилаючись на те, що в анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 03.02.2014 міститься лише інформація про її ідентифікуючі дані, дата заповнення заяви та її підпис, відсутня інформація щодо того, яку саме банківську послугу вона виявила бажання оформити на своє ім'я, дані про отримання нею кредитної картки і підстави, на яких вона їй видавалась, відмітка про отримання нею пам`ятки клієнта, що містить, у тому числі, тарифи та головні умови обслуговування і кредитування. Умови та Правила надання банківських послуг не містять її підпису. У наданій суду довідці банку від 14.11.2018 про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти № 1392550 від 21.01.2015, яка не засвідчена належним чином, зазначено, що старт карткового рахунку № 1392550, універсальна, 55 днів, відбувся 06.04.2012, тобто до підписання нею анкети-заяви про приєднання до Умов та Правила надання банківських послуг у Приватбанку від 03.02.2014. За зазначеним картковим рахунком до 21.01.2015 був встановлений кредитний ліміт у розмірі 0,00 грн., а з цієї ж дати він був змінений на 4500 грн., проте будь-яких доказів на підтвердження того, що вона замовляла у будинку послугу з оформлення на своє імя платіжної карти кредитка «Універсальна», 55 днів, із встановленням кредитного ліміту в зазначеному розмірі банком не надано. Просила залишити позов АТ КБ «Приватбанк» до неї про стягнення заборгованості без задоволення за безпідставністю.

У відповіді на відзив від 28.02.2019 представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 03.02.2014, згідно якої отримала кредит у розмірі 4500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Зміст кредитного договору зафіксовано в заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Відповідач ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, що підтверджується анкетою-заявою від 03.02.2014, довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», з якої чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,90 % (34,80 % на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо. Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача, розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом по справі, який відповідачем не спростований, контр розрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Погашаючи заборгованість, відповідач прийняла умови договору та погодилася з ними, строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду, тому просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В запереченнях на позов від 24.04.2019 відповідач зазначила, що вона позов не визнає, оскільки в наданій суду довідці банку від 14.11.2018 про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки № 1392550 від 21.01.2015 зазначено, що старт карткового рахунку цієї карти (універсальна, 55 днів) відбувся 06.04.2012, тобто до підписання нею анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 03.02.2014, з виписок вбачається, що кредитний ліміт зазначено 0, тобто кошти були виплачені нею в повній мірі, звідки та яким чином за зазначеним картковим рахунком виникла заборгованість їй не відомо і позивачем доказів виникнення такої заборгованості не надано. Крім того, з наданих банком та зі змісту позовної заяви неможливо відстежити, який кредитний ліміт їй було встановлено, яка заборгованість за тілом кредиту, на яку суму заборгованості нараховувались відсотки за користуванням кредитом, пеня, в якому розмірі. Наданий банком розрахунок заборгованості є лише аналітичним документом, складений в односторонньому порядку, що не був погоджений з нею. Автоматично пролонгується не термін дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії картки, а лише дія умов щодо надання банківських послуг, які регулюють відносини між банком та клієнтом щодо відкриття та обслуговування карткового рахунку клієнта. Строк дії її кредитної карти 09/18, по закінченню якого карта не поновлялась і не перевипускалась, жодних документів про поновлення і користування картою після завершення строку її дії банк не надав. Оскільки банк звернувся до суду лише у жовтні 2018 року, то відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, вимоги щодо стягнення неустойки могли б бути задоволені лише у розмірі заборгованості, яка виникла безпосередньо протягом одного року перед зверненням позивача до суду, проте такого розрахунку у банка немає, тому він і не наданий. З посиланням на правову позицію Великої палати Верховного Суду, зокрема на постанову Верховного суду України від 20 лютого 2019 року, просила залишити позов АТ КБ «Приватбанк» до неї без задоволення за безпідставністю.

В поясненнях від 24.05.2019 представник позивача зазначив, що при оформленні кредиту, відповідно до умов договору, відповідач отримала кредитну картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відповідно до якої пільговий період до 55 днів, базова % ставка в місяць 2,5 %, далі за тратами здійсненими з 01.09.2014 2,9 %, за тратами здійсненими з 01.04.2015 3,6 %; обов`язковий щомісячний платіж 5 % від заборгованості (але не менше 100 грн. та не більше залишку заборгованості). З 04.2014 банком були внесені зміни до Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів в частині розрахунку процентів. Додатково пояснили, що під час підготовки заяви був допущений технічний збій в роботі програмних комплексів, внаслідок чого була сформована невірна довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти від 14.11.2018, вірна довідка, яку надано банком, в якій зазначено вірний старт карткового рахунку 10.09.2014. Датою 30.09.18 (останній день строку дії картки) визначено кінцеву дату для здійснення позичальником останнього щомісячного платежу по погашенню кредиту в розмірі та в строки, встановлені Тарифами при відсутності порушень по сплаті та простроченої заборгованості, а не кінцевий термін спливу своїх грошових зобов`язань за кредитним договором № б/н та припинення зобов`язань в цілому. Оскільки відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, просили суд задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала проти позову в повному обсязі, зазначила, що сплатила всю заборгованість за договором, після чого банк продовжував нараховувати проценти та пеню.

Заслухавши відповідача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 03.02.2014 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 4500,00 грн. шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користуванням кредитом (а.с. 9, 11-25).

Відповідно до зазначеної анкети-заяви відповідач погодилася з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення (а.с. 9).

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна""Універсальна, 30 днів пільгового періоду", "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", "Універсальна Contract ", "Універсальна Gold ", повна версія Умов та правил надання банківських послуг, а також актуальні Тарифи, розміщені на офіційному сайті ПриватБанку: https://privatbank.ua. (а.с. 10).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 02.10.2018 становить 19949,01 грн., яка складається: 7058,20 грн. відсотки за користування кредитом; 11464,67 грн. нарахована пеня; штрафи - 500 грн. та 926,14 грн. (а.с. 5-8).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

З огляду на зазначене, в разі укладення договору, кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 03 лютого 2014 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема нараховані відсотки за користуванням кредитом, пеню та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03 лютого 2014 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна""Універсальна, 30 днів пільгового періоду", "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", "Універсальна Contract ", "Універсальна Gold ", повна версія Умов та правил надання банківських послуг, а також на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомилась і погодилась з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (03 лютого 2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (05 листопада 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Наданий позивачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою і не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03 лютого 2014 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вимога про стягнення заборгованості за відсотками за користуванням кредитом та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд прийшов до висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користуванням кредитом в сумі 7058,20 грн., нарахованої пені в сумі 11464,67 грн. та штрафів в сумі 500 грн. і 926,14 грн. слід відмовити.

Вказаний висновок суду грунтується на правовій позиції Верховного Суду України, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) від 03 липня 2019 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача, оскільки в позові відмовлено.

На підставі ст.ст. 11, 12, 13, 76-81, 141, 247, 263-265 ЦПК України , ст. ст. 526, 533, 536, 554, 610, 612, 633, 634, 638, 1049, 1054, 1055,1056-1 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 22.08.2019.

Суддя підпис:

Копія вірна…

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ І. М. Машина