ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9098/19 Справа № 199/2516/19 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтовування позову посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщини на домоволодіння АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги після ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_3 та діти позивач та його брат відповідач ОСОБА_2

14 травня 2008 року ОСОБА_4 склав заповіт на ім`я ОСОБА_2 ОСОБА_3 відмовилася від своє обов`язкової частки у спадщині на користь ОСОБА_2 .

Перед смертю ОСОБА_4 хворів, потребував постійного догляду, однак ОСОБА_2 батькові не допомагав. Крім того, перед смертю батько хотів переписати заповіт, проте ОСОБА_2 утримував у себе його паспорт і не дав цього зробити.

З урахуванням викладеного, позивач просив - визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на спадкування за ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , та усунути його від спадкування, встановити факт проживання позивача ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час смерті останнього, встановити факт прийняття позивачем ОСОБА_1 спадщини після батька ОСОБА_4 , визнати за позивачем право власності в порядку спадкування на домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.2-6).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Судові витрати віднесено за рахунок позивача (а.с.106-108).

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_1 посилаючись на незаконність рішення суду 1 інстанції, а тому просить його скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 11-114).

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.8).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 .

За своє життя 14.05.2008 ОСОБА_4 склав заповіт, яким все належне йому майно заповів ОСОБА_2 , що підтверджується копією заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дерев`янко О.К. (а.с.19).

Після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_2 23.12.2008 звернувся із заявою про прийняття спадщини до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори. Того ж дня, 23.12.2008, ОСОБА_3 , яка є дружиною померлого ОСОБА_4 , відмовилася від права на обов`язкову частину після смерті чоловіка на користь сина ОСОБА_2 , про що надала відповідну заяву, і яку в передбачений чинним законодавством строк не відізвала, що підтверджується матеріалами спадкової справи №1682/2008, відкритої після смерті ОСОБА_4 , копія якої наявна в матеріалах цивільної справи та досліджена в судовому засіданні (а.с.45-58).

Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. від 16 лютого 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку з тим, що строк, встановлений для прийняття спадщини, пропущений та відсутня реєстрація проживання разом із спадкодавцем за однією адресою (а.с.26).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами. Зокрема, місцевий суд зазначив, що визнання позову відповідачами суперечить нормам ЦК України, оскільки останні виконали дії щодо прийняття спадщини та з 2008 року не вважали свої дії такими що суперечать нормам чинного законодавства і їх волі. При цьому, підстави для усунення відповідача від спадщини відсутні, що відповідно виключає наявність підстав для задоволення позову.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Так, згідно зі 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.ст. 1217, 1223 1233 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. А статтею 1234 ЦК України передбачено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування за законом настає, якщо спадкодавець не скористався правом на складання заповіту або заповіт був визнаний повністю недійсним. Крім того, спадкування за законом має місце також у випадках, якщо спадкоємець, призначений в тексті заповіту, відмовився від прийняття своєї частки спадщини без зазначення особи, на користь якої здійснена відмова (ст. 1273 ЦК України) за відсутності інших спадкоємців за заповітом, бажаючих цю спадщину прийняти (ч. 1 ст. 1275 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 14 травня 2008 року спадкодавець ОСОБА_4 склав заповіт на користь свого сина ОСОБА_2 (а.с.19).

ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкодавець ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 48).

В пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за наявності заповіту на все майно правило частини 2 статті 1223 ЦК України застосовується у разі неприйняття спадщини або відмови від спадщини усіма спадкоємцями за заповітом. У разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК України, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що право особи на спадкування за законом виникає в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним тощо.

Оскільки в конкретній справі, спадкодавцем ОСОБА_4 складено заповіт на користь одного із синів, а саме ОСОБА_5 , підстави для усунення його від спадкування відсутні, а тому підстави для спадкування після смерті батька у позивача ОСОБА_1 відсутні.

Згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Однак, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про вищенаведені факти.

Посилання в апеляційній скарзі, щодо факту перешкоджання спадкоємцем ОСОБА_2 вчинити дії щодо складання нового заповіту на користь позивача є безпідставними та такими що не підтверджені належними та допустимими доказами. Зокрема, посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач сам підтвердив факт перешкоджання спадкодавцю складанню нового заповіту не може прийнятий до уваги оскільки сам відповідач ОСОБА_2 в судові засідання не з`являвся та не висловлював свою думку з цього приводу, а його представник, адвокат Іванчик П.В., згідно довіреності не наділений повноваженнями визнавати позовні вимоги.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на спадкування та усунення його від спадкування, оскільки суду не були надані належні докази на підтвердження доводів для визнання права на спадкування та усунення від спадщини з підстав, передбачених ст. ст. 1224, 1259 ЦК України.

Аргументи апеляційної скарги з приводу того, що ОСОБА_1 на момент смерті батька був зареєстрований та проживав разом з батьком за адресою АДРЕСА_2 спростовуються наявною в матеріалах справи довідкою Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Управління у сфері державної реєстрації відділу обліку проживання фізичних осіб№ 14/5-912 від 31.01.2019 (а.с. 54 зворот). Із вказаної довідки вбачвається, що ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , з 10.06.2004 р. до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , з реєстраційного обліку не знятий. Склад зареєстрованих осіб на день смерті ОСОБА_4 становить одна особа, а саме: ОСОБА_3

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: