ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/2303/19
Провадження № 2/362/1801/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 грудня 2019 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі
головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,
з участю секретаря Шевченко М.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданнів залі суду у місті Василькові Київської області цивільну справу за позовом Васильківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,
У квітні 2019 року Васильківська міська рада звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом в якому просить визнати ОСОБА_1 , 1987 року народження, ОСОБА_2 , 1999 року народження, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та примусово зняти їх з реєстрації.
Вказуючи на те, що на території АДРЕСА_2 , розташований багатоповерховий житловий будинок, який знаходиться у комунальній власності Васильківської міської ради. Вказаний факт, підтверджується рішенням Васильківської міської ради народних депутатів від 27 жовтня 1992 року «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності міської ради народних депутатів».
У вказаному будинку № 1 є квартира № 17 яка на даний час мешканцями не приватизована, а отже квартира АДРЕСА_1 , є комунальною власністю територіальної громади міста Василькова, в особі Васильківської міської ради, а тому предметом позову є визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , внаслідок їх відсутності без поважних причин понад один рік.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позов просили задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечують (а.с. 47).
Відповідачі, у судове засідання не з`явилисяпро розгляд справи повідомлені належним чином за останнім зареєстрованим місцем проживання та у порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України (а.с. 35, 38-39, 45).
На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, щона підставі рішення Васильківської міської ради народних депутатів від 27 жовтня 1992 року «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності міської ради народних депутатів`житловий будинокпо АДРЕСА_2 перебуває у комунальній власності Васильківської міської ради (а.с.7-8).
Відповідно до переліку об`єктів комунальної власності Васильківської міської ради ужитловому будинкупо АДРЕСА_2 , яка на даний час мешканцями не приватизована, а тому є комунальною власністю територіальної громади міста Василькова, в особі Васильківської міської ради(а.с.7-8).
Як вбачається з довідки депутата Васильківської міської ради М.В.Алексаняна від 15 листопада 2015 року, ОСОБА_1 , що зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою : АДРЕСА_6 (а.с.9).
Відповідно до довідки депутата Васильківської міської ради М.В.Алексаняна від 16 червня 2016 року встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , а фактично проживає за іншою адресою (а.с.10).
Згідно до довідки директора КП «КПП м. Васильків» вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , а фактично проживає за іншою адресою (а.с.11).
Відповідно до рішення виконавчого комітету Васильківської міської ради від 27.02.2018 року № 46 вирішено зняти ОСОБА_2 , особу з числа дітей, позбавлених батьківського піклування з реєстрації місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.12).
Відповідно до рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2008 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 усиновлено громадянами Іспанії (а.с.15-16).
Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК Української РСРвстановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справита правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
Факт не проживання відповідачів у спірному будинку підтверджується довідками та рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області, у яких засвідчено ті факти, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають у вказаному будинку, відсутність їх особистих речей; спального місця та інших ознак, які вказують на фактичне місце проживання за вказаною адресою, не встановлено.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 понад встановлений законом термін - понад рік без поважних причин не проживають в спірному будинку, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не зверталися, обов`язок по сплаті комунальних послуг не несуть, перешкод в користуванні їм ніхто не чинить,відтак останні втратили право користуватися цим житлом, що дає підстави суду визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. В силу наведеної норми позивач повинен звертатися до органу реєстрації з вимогою про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, відповідно, є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов`язувати реєстраційні органи вчинити ці дії, суд не вбачає підстав. У разі відмови компетентного органу здійснити зняття з реєстрації особи на підставі рішення суду такі дії оскаржуються в порядку, встановленому КАС України.
Керуючись статтями 6, 9, 150, 156 ЖК України, статтями 4, 11, 12, 19, 42, 80, 81, 89, 200, 206, 247, 263, 265, 280-282 ЦПК України, суд,
Позов Васильківської міської ради Київської області до про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_1 , 1987 року народження, та ОСОБА_2 , 1999 року народження, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти вимог- відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте Васильківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення його повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко