Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 604/781/16-ц

провадження № 61-18888св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватний нотаріус Підволочиського районного нотаріального округу Тернопільської області Коломійчук ОлександрІванович, Підволочиське районне бюро технічної інвентаризації, Відділ державної реєстрації Підволочиської районної державної адміністрації Тернопільської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 23 січня 2017 року в складі судді Сташківа Н. Б., додаткове рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 27 лютого 2017 року в складі судді Сташківа Н. Б. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 11 квітня 2017 року в складі колегії суддів: Храпак Н. М., Дикун Н. М., Кузьми Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Підволочиського районного нотаріального округу Коломійчука О. І., Підволочиського районного бюро технічної інвентаризації, Відділу державної реєстрації Підволочиської районної державної адміністрації Тернопільської області про визнання договору дарування, свідоцтва про право власності, рішення про державну реєстрацію недійсними та їх скасування.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 26 серпня 2010 року ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняв у дар житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1. Під час укладення цього правочину позивач отримав документи, які посвідчують право власності на спірне майно, проте право власності не зареєстрував. У 2016 році позивач дізнався, що вказане нерухоме майно за договором дарування від 02 лютого 2016 року було відчужене ОСОБА_3, яка зареєструвала за собою право власності. У подальшому ОСОБА_2 повідомив позивача, що він зробив дублікат свідоцтва про право власності, на підставі якого було укладено спірний правочин. ОСОБА_1 вважає, що відповідачами порушено його право власності на спірний об'єкт нерухомого майна, оскільки він прийняв у дар вказаний вище житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1, тому саме він має право власності на нього. ОСОБА_2 не мав права повторно дарувати це майно ОСОБА_3, оскільки спірний об'єкт нерухомого майна вже вибув з його власності. Договір дарування від 26 серпня 2010 року не був скасований чи визнаний недійсним у судовому порядку, тому житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 належить позивачу.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати недійсним та скасувати: договір дарування серії НАС № 763595 від 02 лютого 2016 року житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами на АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Тернопільської області Коломійчуком О. І. на ім'я ОСОБА_3; свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 25 липня 2015 року, а саме: житловий будинок на АДРЕСА_1, видане Відділом реєстраційної служби Підволочиського районного управління юстиції у Тернопільській області на ім'я ОСОБА_3; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 лютого 2016 року, що внесене приватним нотаріусом Підволочиського нотаріального округу Тернопільської області Коломійчуком О. І. на житловий будинок на АДРЕСА_1, що видане на ім'я ОСОБА_3

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 23 січня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним та скасовано: договір дарування житлового будинку серії НАС № 763595 від 02 лютого 2016 року з надвірними будівлями та спорудами на АДРЕСА_1, що посвідчений приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Тернопільської областіКоломійчукомО. І. на ім'я ОСОБА_3; свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 25 липня 2015 року, а саме: житловий будинок на АДРЕСА_1, видане Відділом реєстраційної служби Підволочиського районного управління юстиції у Тернопільській області на ім'я ОСОБА_2; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 лютого 2016 року, що внесене приватним нотаріусом Підволочиського нотаріального округу Тернопільської області Коломійчуком О. І. на житловий будинок на АДРЕСА_1, що видане на ім'я ОСОБА_3 Провадження в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування, свідоцтва про право власності недійсними та їх скасування закрито. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно з договором дарування, який посвідчений нотаріально, 26 серпня 2010 року ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняв у дар спірний житловий будинок з надвірними будівлями, в зв'язку з чим до позивача перейшло право власності на дане домоволодіння, а у ОСОБА_2 право власності припинилося у зв'язку з відчуженням цього майна, тому недодержання у момент вчинення спірного правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою-шостою статті 203 ЦК України, є підставою для визнання його недійсним.

Додатковим рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 27 лютого 2017 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1 102,40 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов ОСОБА_1 задоволено, проте при його ухвалені судом не вирішено питання про судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Позовні вимоги містять три вимоги немайнового характеру, тому недосплачені судові витрати повинні бути стягнуті з ОСОБА_3 на користь держави.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 11 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що у нотаріальній конторі під час укладення договору дарування від 26 серпня 2010 року ОСОБА_2 передав позивачу свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння, тому він набув право власності на це майно в силу вимог частини четвертої статті 722 ЦК України. Отримання ОСОБА_2 у подальшому дублікату правовстановлюючих документів та повторне відчуження вказаного майна на користь ОСОБА_3 суперечить нормам матеріального права, зокрема статтями 346, 717-722 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції, додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили фактичних обставин справи та вийшли за межі доводів позовної заяви. Суди залишили поза увагою, що фактично не відбулося передачі та прийняття подарунку, а також, що право власності ОСОБА_2 на подароване нерухоме майно не припинилось і не перейшло до ОСОБА_1 Питання щодо прийняття ОСОБА_1 дарунка судом не досліджувалось взагалі.

У червні 2017 року ОСОБА_1подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що 26 серпня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у належній формі укладено договір дарування, який посвідчено нотаріально. Дарувальник передав обдарованому правовстановлюючі документи, тому він на підставі статті 722 ЦК України набув право власності на спірне майно. ОСОБА_2 не мав права повторно дарувати майно, яке йому вже не належало.

10 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 26 серпня 2010 року ОСОБА_2 передав, аОСОБА_1 прийняв у дар житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1.

Вказаний договір не був скасований чи визнаний недійсним у судовому порядку.

Під час укладення цього правочину позивач отримав документи, які посвідчують право власності на спірне майно, проте право власності не зареєстрував.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Частинами першою та четвертою статті 722 ЦК України визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що до позивача перейшло право власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями на підставі договору дарування від 26 серпня 2010 року, а у ОСОБА_2, відповідно, право власності на це майно припинилось.

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Бюро технічної інвентаризації, де отримав копію технічної документації та у подальшому, вказавши у Відділі Державної реєстраційної служби, що оригінал свідоцтва про право власності втрачено, 25 липня 2015 року отримав дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно на АДРЕСА_1. Згідно з приміткою, вказане свідоцтво видано взамін втраченого свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Суди також встановили, що ОСОБА_2, вже не будучи власником спірного житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1, на підставі вказаного дубліката свідоцтва про право власності 02 лютого 2016 року уклав повторно договір дарування цього домоволодіння на користь ОСОБА_3

ОСОБА_2 заявою від 02 лютого 2016 року вказав, що на час укладення спірного договору дарування у зареєстрованому шлюбі не перебуває, житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 є його особистою власністю, а осіб, які могли б поставити питання про визнання за ними права власності на набуте майно (його частку), немає.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Встановлено, що ОСОБА_2 не був власником спірного майна на час укладення спірного договору дарування від 02 лютого 2016 року.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що в нотаріальній конторі під час укладення договору дарування від 26 серпня 2010 року ОСОБА_2 передав позивачу свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння, тому він набув право власності на це майно з урахуванням вимог частин першої та четвертої статті 722 ЦК України. Отримання ОСОБА_2 у подальшому дублікату правовстановлюючих документів та повторне відчуження вказаного майна на користь ОСОБА_3 суперечить нормам матеріального права, що є наслідком застосування статті 215 ЦК України та визнання цього правочину недійсним.

При цьому апеляційним судом обґрунтовано відхилено доводи апеляційної скарги, що фактично не відбулося передачі і прийняття дарунку, оскільки прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ є прийняттям дарунка (частина четверта статті 722 ЦК України).

Тому не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що право власності ОСОБА_2 на предмет дарунку не припинилось і не перейшло до ОСОБА_1, оскільки вказані обставини були належним чином досліджені судами попередніх інстанцій і вказаним доводам надана відповідна правова оцінка, зокрема з урахуванням норми статті 722 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 23 січня 2017 року, додаткове рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 27 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська