ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.,

суддів: Абрамова П.С., Кривчун Т.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 вересня 2019 року

у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року Публічне Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» /на даний час Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»/ звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказувало, що 17 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №PLRMAK20157799, згідно якого банк надав відповідачу кредит у сумі 81 594 грн. на термін до 17 квітня 2013 року, відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленими умовами кредитного договору.

В забезпечення виконання умов кредитного договору від 17 квітня 2006 року укладено договір поруки між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 №PLRMAK20157799/1, відповідно до якого ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання відповідати перед банком за виконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань за кредитним договором, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Посилаючись на порушення відповідачами умов договору, внаслідок чого виникла заборгованість перед банком, яка станом на 12 жовтня 2017 року становить 221 430 грн. 43 коп., з яких: 81 195 грн. 31 коп. заборгованість за кредитом; 134 886 грн. 45 коп. нараховані відсотки за користування кредитом; 1 958 грн. 30 коп. заборгованість по комісії; 3 390 грн. 37 коп. нарахована пеня, позивач просив стягнути солідарно з відпо-відачів на користь банку 106 000 грн., з яких: 81 195 грн. 31 коп. заборгованість за кре- дитом; 24 804 грн. 69 коп. нараховані відсотки за користування кредитом.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 28 вересня 2018 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 106 000 грн., з яких: 81 195 грн. 31 коп. заборгованість за кре-дитом; 24 804 грн. 69 коп. нараховані відсотки за користування кредитом.

Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою цього ж суду від 17 січня 2019 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою цього ж районного суду від 05 вересня 2019 року провадження у справі в частині позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитом (тілом кредиту) в розмірі 81 195 грн. 31 коп. закрито з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 вересня 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 у часткове відшкодування понесених ним витрат на правничу допомогу 4 000 грн.

Не погодившись з даним судовим рішенням в частині стягнення з Банку витрат на правничу допомогу, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просило скасувати рішення районного суду скасувати в частині стягнення правничої допомоги у розмірі 4 000 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в стягненні витрат на правничу допомогу в повному обсязі. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Вважає, що відповідачем не доведено справедливість та повноту витрат, які фактично понесені ним на правову допомогу. При цьому вказувало, що недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Витрати на правову допомогу повинні бути підтверджені документально, що зроблено відповідачем не було.

За доводами апелянта, суд без достатніх правових підстав стягнув з АТ КБ «Приват-Банк» на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 грн.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 17 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №PLRMAK20157799, згідно якого банк надав відповідачу кредит у сумі 81 594 грн. на термін до 17 квітня 2013 року.

Згідно п.1.1. Договору за користування кредитом встановлені відсотки в розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості; щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,24 % від суми виданого кредиту. Погашення заборгованості за кредитом здійснюється щомісячно з 10 по 17 число кожного місяця. Щомісячний платіж становить 1 779 грн. 88 коп., що складається із заборгованості за кредитом, відсотках, винагороди та комісії.

Умовами п. 2.3.3. Договору передбачено право банку у разі порушення позичаль-ником зобов`язань за цим Договором розірвати Договір в судовому порядку. При цьому, в останній день дії Договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором.

В забезпечення виконання умов кредитного договору PLRMAK20157799 від 17 квітня 2006 року між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №PLRMAK20157799/1, відповідно до якого ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання відповідати перед банком за виконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань за кредитним договором, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Предметом даного договору є надання ОСОБА_2 поруки перед банком за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №PLRMAK20157799, а саме зобов`язань з повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, сплати щомісячного платежу за кредитом, сплати винагороди за надання фінансового інструменту, а також пені.

Згідно п.2 Договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Відповідно до п. 12 Договору поруки вона припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

За наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідачів перед банком станом на 12 жовтня 2017 року становить 221 430 грн. 43 коп., з яких: 81 195 грн. 31 коп. заборгованість за кредитом; 134 886 грн. 45 коп. нараховані відсотки за користування кредитом; 1 958 грн. 30 коп. заборгованість по комісії; 3 390 грн. 37 коп. нарахована пеня.

В той же час Банк просив стягнути з відповідачів на його користь 106 000 грн., з яких: 81 195 грн. 31 коп. заборгованість за кредитом; 24 804 грн. 69 коп. нараховані відсотки за користування кредитом.

Також судом встановлено, що заочним рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області у справі №2-1355/2007 від 16 березня 2007 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредит-ним договором №PLRMAK20157799 від 17 квітня 2006 року в сумі 92 139 грн. 91 коп., з яких: 81 594 грн. заборгованість за кредитом; 8 454 грн. 09 коп. заборгованість по відсот-ках за користування кредитом; 979 грн. 15 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом; 1 112 грн. 67 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Крім того, вказаним рішенням розірвано кредитний договір №PLRMAK20157799 від 17 квітня 2006 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . Вказане рішення суду набрало законної сили 27 березня 2007 року.

За нормами ч. ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору, зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання (ч. 1 ст. 559 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Згідно п. 12 Договору поруки №PLRMAK20157799/1 від 17 квітня 2006 року, порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Кредитним договором №PLRMAK20157799 встановлено кінцеву дату погашення кредиту 17 березня 2013 року, отже порука мала б припинитися 17 березня 2018 року. Однак, банк ініціював зміну строку виконання зобов`язань за кредитним договором, що підтверджується заочним судовим рішенням від 16 березня 2007 року.

Пунктом 2.3.3. Кредитного договору передбачено право банку у разі порушення позичальником зобов`язань за цим Договором розірвати Договір в судовому порядку. При цьому, в останній день дії Договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором.

За наведених обставин, районний суд дійшов висновку, що строк дії поруки як преклюзивний строк, закінчився через п`ять років з дати набрання законної сили заочним рішенням суду, 27 березня 2012 року.

Встановивши, що кредитний договір розірваний, суд, виходячи з відсутності підстав для стягнення відсотків, пені та комісії з позичальника, відмовив АТ КБ «ПриватБанк» у стягненні заборгованості за кредитним договором у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується жодною зі сторін, отже не є предметом апеляційного розгляду.

Вирішуючи по суті апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» на рішення місцевого суду в частині розподілу судових витрат, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що відповідач ОСОБА_2 заявив про стягнення з позивача на його користь судових витрат, понесених на правничу допомогу в сумі 12 000 грн.

З огляду на те, що справа не представляє особливої складності, а також враховуючи об`єм наданих адвокатських послуг, районний суд дійшов висновку, що співмірними витратами на правничу допомогу, які підлягають компенсації за рахунок іншої сторони, є сума у розмірі 4 000 грн., стягнувши вказану суму з позивача на користь ОСОБА_2 у часткове відшкодування понесених ним витрат.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правила розподілу судових витрат визначено нормами ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд, при визначенні суми відшкодування має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West AllianceLimited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ).

Відповідно до попереднього розрахунку, судові витрати, які відповідач поніс та планував понести складають 12 354 грн. /а.с. 124/.

У матеріалах справи наявні договір про надання правничої (адвокатської) допомоги №155 від 13 жовтня 2018 року, укладений між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Сиротою Д.І., ордер про надання правової допомоги №011716 від 17 жовтня 2018 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, видане ОСОБА_4 , попередній (орієнтований) розрахунок суми понесених судових витрат від 05 березня 2019 року, акт №1 прийому-передачі послуг від 28 грудня 2018 року з переліком тих послуг, які були фактично виконані адвокатом, акт №2 прийому-передачі послуг від 01 квітня 2019 року з переліком тих послуг, які були фактично надані адвокатом, квитанції до прибуткового касового ордера №16 від 28 грудня 2018 року та №2 від 04 березня 2019 року на загальну суму 12 000 грн. /а. с. 66-68, 124,137-140/.

Ухвалюючи рішення про часткове відшкодування понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, районний суд надав належну оцінку вищезазначеним доказам, наданим відповідачем на підтвердження понесених ним витрат, а також обґрунто-вано керувався при вирішенні даного питання нормами ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України.

В свою чергу, посилання в апеляційній скарзі на непідтвердження відповідачем витрат на правничу допомогу та їх недоведеність, а також їх не співмірність, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції та спростовуються наявними у справі доказами.

Інші доводи, на які посилається банк в апеляційній скарзі, також були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, окрім того, фактично зводяться до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння та власного тлумачення скаржником вимог чинного законодавства.

Суд першої інстанції, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, що підтверджують понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу, врахувавши характер спірних правовідносин та складність справ даної категорії, а також пославшись на принцип співмірності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового відшкодування понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, визначивши його в розмірі 4 000 грн.

При цьому іншою стороною клопотання про зменшення суми відшкодування зазначених витрат не заявлялося і позивач не доводив факту їх не співмірності із наданими послугами та складністю справи.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного судум. Кременчука Полтавської області від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Абрамов П.С.

Кривчун Т.О.