Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 760/10248/16-ц

провадження № 61-23639св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - відкрите акціонерне товариство «Свемон-Київ»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Свемон-Київ» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року у складі суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року відкрите акціонерне товариство «Свемон-Київ» (далі - ВАТ «Свемон-Київ») звернулося до суду з позовом доОСОБА_4 про стягнення коштів за договором найму житлового приміщення.

В обгрунтування своїх вимог ВАТ «Свемон-Київ» зазначало, що 01 квітня 2011 року між ним та ОСОБА_4 укладений договір найму житлового приміщення, відповідно до якого товариство передало відповідачу в строкове платне користування житлове приміщення - кімнату АДРЕСА_1 зі щомісячною оплатою 300 грн. Відповідач зобов'язалась щомісячно до 10 числа вносити плату в розмірі 300 грн за користування житлом. У зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань договір найму житла був розірваний та запропоновано відповідачу звільнити кімнату. Оскільки відповідач не звільнила житлове приміщення та продовжувала ним користуватись з 06 березня 2015 року по 06 червня 2016 року, то відповідно до пункту 5.3 договору найму житлового приміщення вона зобов'язана сплатити кошти за користування цим приміщенням. У зв'язку з чим просило суд стягнути з відповідача на його користь 22 900 грн плати за користування житловим приміщенням.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року в складі судді Шереметьєвої Л. А. позов ВАТ «Свемон-Київ» задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача 22 900 грн плати за користування житловим приміщенням та 1378 грн витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки після розірвання договору найму, укладеного між сторонами, позивач не звільнила житлове приміщення та проживала в ньому, тому вона зобов'язана відповідно до пункту 5.3 вказаного договору сплатити позивачу плату за користування цим приміщенням.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ВАТ «Свемон-Київ».

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки укладений між сторонами договір найму житлового приміщення розірваний, підстави для стягнення з відповідача коштів, передбачених пунктом 5.3 вказаного договору, відсутні.

20 березня 2017 року ВАТ «Свемон-Київ» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справу та витребувано з Солом'янського районного суду м. Києва зазначену справу.

13 травня 2017 року від ОСОБА_4 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу ВАТ «Свемон-Київ», які мотивовані тим, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги є безпідставними, тому скарга задоволенню не підлягає.

22 червня 2017 року зазначена справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2019 року зазначена справа призначена до розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційній скарзі ВАТ «Свемон-Київ» доводи дають підстави для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату, розмір якої відповідно до цієї статті встановлюється договором.

Частиною третьою статті 815 ЦК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло.

Згідно статей 762, 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла.

Суди встановили, що 01 квітня 2011 року сторони уклали договір найму житлового приміщення (далі - договір), відповідно до якого ВАТ «Свемон-Київ» передало ОСОБА_4 в строкове платне користування житлове приміщення - кімнату АДРЕСА_1зі щомісячною оплатою 300 грн.

Умовами договору був встановлений порядок оплати вартості проживання: аванс щомісячно до 10 числа поточного місяця шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позивача або шляхом внесення готівкових коштів в касу уповноваженого позивачем банку, або в касу підприємства на підставі прибуткового ордеру.

Відповідно до пункту 4.1 договору відповідач зобов'язалася своєчасно вносити плату за користування житловою площею і за комунальні послуги відповідно до умов договору.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що у випадку несплати наймачем плати за найом приміщення без поважних причин більш ніж 1 (один) місяць власник має право в односторонньому порядку припинити дію договору та виселити наймача із займаного приміщення на протязі 5-ти днів з дня направлення наймачу письмового повідомлення. За кожний день проживання після закінчення терміну звільнення житла наймач сплачує власнику по 50 грн.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Змістукладеного між сторонами договору найму житлового приміщення передбачає всі істотні умови для такого виду договорів, відповідно до вимог чинного на час його підписання законодавства та інших нормативно-правових актів.

Таким чином,сторони, підписавши договір найму дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору.

20 серпня 2014 року позивач надіслав відповідачу акт від 18 серпня 2014 року про розірвання договірних відносин з 26 серпня 2014 року та вимогу-повідомлення про звільнення житлового приміщення в строк до 26 серпня 2014 року та про сплату боргу в розмірі 1200 грн.

Відповідач 26 серпня 2014 року отримала вказану вимогу-повідомлення, проте житлове приміщення не звільнила, заборгованість за проживання в ньому не сплатила.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року в справі за позовом ВАТ «Свемон-Київ» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за користування житловим приміщенням, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за користування житловим приміщенням за період з 01 вересня 2014 року по 05 березня 2015 року в розмірі 6 600 грн (50 грн за кожен день проживання), що набрало законної сили.

З 06 березня 2015 року по 06 червня 2016 року відповідач продовжувала проживати в займаному житловому приміщенні, плату за проживання не вносила, вимоги позивача про звільнення займаного приміщення не виконувала, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 22 900 грн.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами, а в силу статті 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору на вимогу позивача відповідач зобов'язана була звільнити займане приміщення протягом 5 днів з дня направлення письмового повідомлення про це.

За проживання в найманому приміщенні після попередження про розірвання договору з відповідача рішення суду було стягнуто 6 600 грн за період з 01 вересня 2014 року до 05 березня 2015 року.

Враховуючи, що з 06 березня 2015 року по 06 червня 2016 року відповідач продовжувала проживати у спірному житловому приміщенні та не вносила плату за проживання, а тому відповідно до пункту 5.3 договору вона повинна сплачувати по 50 грн щодня, що складає 22 900 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обгрунтованістьпозовних вимог позивача та їх задоволення.

Висновок апеляційного суду про відсутність підстав для стягнення коштів, передбачених пунктом 5.3 договору найму, оскільки цей договір є розірваним не ґрунтується на встановлених судом обставинах і нормах матеріального права.

З урахуванням викладеного рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року підлягає скасуванню з залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Свемон-Київ» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року скасувати, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат