22-ц/804/470/19
242/3600/18

Головуючий у 1 інстанції Капітонов В.І. Єдиний унікальний номер 242/3600/18
Номер провадження 22-ц/804/470/19
Доповідач Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Мироненко І.П.,

ОСОБА_1,

секретар Тулянкіна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Селидівського районного суду Донецької області від 21 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и л а :

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позовна заява вмотивована тим, що з жовтня 1991 року перебувала у трудових відносинах з ДП «Донецька залізниця». Згідно з наказом правління ПАТ «Українська залізниця» №3033 від 15 квітня 2016 року Інформаційно-обчислювальний центр ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». У звязку із реорганізацією дію трудового договору між нею та відповідачем продовжено з 01 серпня 2016 року. 05 травня 2017 року її було звільнено на підставі п.1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін. В день звільнення їй було видано трудову книжку, але не сплачено заборгованість по заробітній платі за липень 2016 року та з 16 березня 2017 року по 05 травня 2017 року, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та винагороду за підсумки роботи за 2016 рік. Просила стягнути з відповідача на її користь суму невиплаченої заробітної плати в розмірі 7147,38 грн., грошову компенсацію за невикористані 12 днів щорічної відпустки у розмірі 3605,40 грн., невиплачену винагороду за підсумками роботи за 2016 рік в розмірі 50% від окладу в сумі 2532,50 грн., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 87130,50 грн., а також компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням термінів їх виплати у розмірі 2137,07 грн. відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.

Рішенням Селидівського районного суду Донецької області від 21 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, що призвело до порушення норм матеріального права. Зокрема зазначає, що вона не отримувала від відповідача відзив, у звязку з чим у неї не було можливості надати належні, допустимі докази, а саме оригінали документів або засвідчені їх копії на підтвердження заборгованості по заробітній платі та її невиплату. Крім того, відповідач не заперечував та не спростував відомості, надані нею на підтвердження позовних вимог, не надав власних доказів недостовірності таких обставин. Також зазначає, що науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), наданий відповідачем, не може бути підставою для звільнення власника чи уповноваженого ним органу від відповідальності перед найманим працівником, оскільки він викликає сумнів, і можливо, зроблений необєктивно та упереджено.

Представник відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «Українська залізниця» - ОСОБА_4 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що рішення ухвалено у відповідності до вимог процесуального закону, оскільки позивачем не надано належних доказів, і без порушень матеріального закону, тому не підлягає скасуванню.

У відповідності до положень ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів розглянула справу без участі представника відповідача, належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_2, яка просила скаргу задовольнити, дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Однак вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції, відповідно до трудової книжки ОСОБА_2 з жовтня 1991 року перебувала у трудових відносинах з ДП «Донецька залізниця». 22 жовтня 2008 року позивача прийнято інженером-технологом 1 категорії відділу впровадження та експлуатації АСУ бухгалтерського обліку та звітності за переведенням з Донецької дистанції звязку ДП «Донецька залізниця» і з 16 квітня 2010 року переведена на посаду провідного інженера-технолога, що вбачається із її трудової книжки, записи №12-14.

На підставі Закону України від 23.02.2012 року № 4442-IV, постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200, ДП «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», а згідно з наказом правління ПАТ «Українська залізниця» №303 від 15.04.2016 року Інформаційно-обчислювальний центр ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

З 01 серпня 2016 року згідно наказу № 1/ос від 29 липня 2016 року у зв'язку з реорганізацією ДП «Донецька залізниця» продовжено дію трудового договору ОСОБА_2 на посаді провідного інженера-технолога відділу впровадження та експлуатації АСУ бухгалтерського обліку та звітності виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

05 травня 2017 року ОСОБА_2 звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

З копії наказу №85/ос, виданого ВП «Інформаційно-обчислювальним центром» структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 05 травня 2017 року та доданої довідки-розрахунку, ОСОБА_2 звільнено з 05 травня 2017 року з виплатою компенсації за 12 днів невикористаної відпустки та вихідною допомогою без визначення її розміру.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та переконливих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

З таким висновком апеляційний суд не може погодитись з наступних підстав.

Конституцією України гарантується право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначної законом.

Згідно ст.94 КЗпП України, ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Відповідно до ст.ст. 74, 79 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткова) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно зі ст. 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки.

Крім того, як вказано в Постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 243/5469/17, провадження № 61-94св17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця.

Згідно з розрахунками заробітної плати ВП ІОЦ «ДДЗП» філії «Дон.зал.» ПАТ УЗ ОСОБА_2 нараховано до виплати заробітну плату: за березень 2017 року 4578,01 грн., квітень 2017 року 1979,37 грн., травень 2017 року 3436,43 грн., яка включає в себе компенсацію при звільненні 3605,40 грн., оплату простоїв 637,11 грн., матеріальну допомогу 79,06 грн. (а.с.65-68).

В позовній заяві та додатку № 1 до неї позивач вказує, що в липні 2017 року вона отримала 2300 грн. - ймовірно аванс за березень 2017 р.

Згідно з розрахунком заробітної плати, наданим позивачем, розмір нарахованої заробітної плати за березень 2017 року 5757,19 грн. (а.с. 169) збігається з сумою заробітку, вказаною в індивідуальних відомостях про застраховану особу Пенсійного Фонду України (а.с. 167).

Крім того, позивачем надані копії табелів обліку використання робочого часу, згідно з якими: за березень позивачем відпрацьовано 10 днів, за квітень, травень - «0». Зазначені документи підписані начальником виробничого підрозділу ІОЦ ОСОБА_5, головним бухгалтером ОСОБА_6; табелі обліку використання робочого часу, крім того підписані відповідальною особою за складання табелю, керівником структурного підрозділу та працівником кадрової служби.

Оскільки зазначені дані відповідачем не спростовані, а також з огляду на положення частини першої статті 76 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, висновок суду про не надання позивачкою належних, допустимих, достовірних та переконливих доказів є помилковим.

Відповідно до норм ст. ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

При цьому апеляційний суд не приймає до уваги посилання відповідача у своєму відзиву на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника.

Факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в її трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці позивача зроблено відповідачем. Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що право позивача на отримання заробітної плати було порушено відповідачем, і підлягає захисту судом шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі за період: березень-травень 2017 року в сумі 7693,81 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, звертаючись до суду з позовом, просила стягнути також з відповідача заборгованість по заробітній платі за липень 2016 року в сумі 3058,97 грн. та невиплачену винагороду за підсумками роботи за 2016 рік в розмірі 50% від окладу в сумі 2532,50 грн.

Між тим, матеріали справи вказують на те, що Інформаційно-обчислювальний центр ДП «Донецька залізниця» був реорганізований шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» відповідно до ЗУ від 23 лютого 2012 року № 4442-ІУ, постанови Кабінету міністрів України від 25 червня 2014 р. № 200 та на підставі наказу правління ПАТ «Укрзалізниця» № 303 від 15 квітня 2016 року з 01 серпня 2016 року продовжені трудові договори з працівниками обчислюваного центу ДП «Донецька залізниця», в тому числі і з ОСОБА_2 Отже, тільки з 01 серпня 2016 року позивач вступила у трудові відносини з ПАТ «Укрзалізниця», а тому правових підстав для покладення на відповідача зобов'язань перед позивачем іншої юридичної особи, діяльність якої не припинена, немає.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ДП «Донецька залізниця» перебуває у стані припинення, запису про його припинення немає. Крім того, в Реєстрі містяться дані про юридичних осіб, правонаступником яких є ПАТ «Укрзалізниця», серед яких зазначено ДП «Донецька залізниця». Водночас, у цьому реєстрі наведено інформацію про здійснення зв'язку з юридичною особою, зокрема, відомості про те, що правонаступництво ПАТ «Укрзалізниця» щодо ДП «Донецька залізниця» настає згідно з постановою № 604 після внесення майна до статутного капіталу правонаступника.

Отже, позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі з ПАТ «Укрзалізниця» за липень 2016 року та невиплачену винагороду за підсумками роботи за 2016 рік в розмірі 50% від окладу задоволенню не підлягає.

Що стосується позовних вимог щодо стягнення компенсації, то відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення).

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

У звязку із наведеним, апеляційний суд вважає можливим прийняти наданий позивачем розрахунок компенсації, при цьому враховуючи момент виникнення трудових відносин з 01 серпня 2016 року, та стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, тобто за період березень травень 2017 р., у загальному розмірі 1306,84 грн.

В свою чергу позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.99 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, для задоволення вимог про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід встановити, що невиплата заробітної плати відбулася з вини роботодавця.

Зі справи вбачається, що відповідач посилається на обєктивні причини, зумовлені проведенням зокрема в Донецькій області АТО та на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, у звязку із чим підприємство не мало можливості своєчасно провести розрахунок з позивачем по заробітній платі.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Згідно зі ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для субєктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Так, відповідачем надано Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2.

Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.

Втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що розташовані за адресою: вул.Артема,68 м. Донецьк Донецької області, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, починаючи з 13 березня 2017 року, коли фактично вийшло з під контролю управління зазначеними виробничими потужностями і припинилося провадження господарської діяльності, а тому немає можливості ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов'язання перед працівниками згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України.

Як вбачається із пункту 7 розділу ІV вказаного вище Науково-правового висновку, втрата контролю і доступу ОСОБА_3 акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» ОСОБА_3 акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Артема, 68 та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. 44, у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості ОСОБА_3 акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» ОСОБА_3 акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, виконати зобов'язання перед вивільненими працівниками згідно з ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ОСОБА_3 акціонерного товариства «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Це свідчить про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» ОСОБА_3 акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, у невиконанні своєчасно своїх обов'язків.

Пунктом 10 розділу ІV вказаного вище Науково-правового висновку передбачено, що унеможливлення виконання ОСОБА_3 акціонерним товариством «Українська залізниця» обовязків, передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.

Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобовязальної сторони за трудовим договором, якою за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачем при її звільненні.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

В цій частині апеляційний суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 408/5985/17-ц провадження № 61-36747 св18.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Відповідно до пункту 3.3 Регламенту засвідчення Торгівельно - промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 р. № 44(5) ( із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Президії ТПП України від 26 квітня 2016 № 11 (6)) сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі сертифікат) документ, затвердженої Президією ТПП України форми, який засвідчує настання форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Пунктом 6.12 вказаного Регламенту визначено, що сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), після його внесення до Реєстру сертифікатів і підготовки тексту, роздруковується на бланку Торгівельно - промислової палати України / регіональної ТПП, що проводить засвідчення форс-мажорних обставин, і підписується уповноваженою особою, яка прийняла рішення про засвідчення форс-мажорних обставин, і відповідно першим віце-президентом або віце-президентом ТПП України / президентом, першим віце-президентом або віце-президентом регіональної ТПП. На сертифікаті ставиться печатка ТПП України / регіональної ТПП.

Враховуючи, що зазначений висновок виконано на офіційному бланку Торгово-промислової палати України, засвідчено виконуючими фахівцями та першим віце-президентом, містить по суті структуру «сертифікату», засвідчений відповідною печаткою Торгівельно-промислової палатою, тому відсутність у вказаному висновку назви сертифікат не свідчить про те, що цей доказ є неналежним. Апеляційний суд приймає, як доказ відсутності вини ПАТ «Українська залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати у розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

Зважаючи на викладене, враховуючи відсутність вини відповідача у невиконанні ним трудових обовязків, що підтверджується відповідним висновком Торгово-промислової палати, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: 7693,81 грн. - заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, 1306,84 грн. - компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

На підставі ст. ст. 141 ЦПК України, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», апеляційний суд, задовольняючи частково апеляційну скаргу та ухвалюючи нове рішення у справі, вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції - 900,07 грн. та 1350,11 грн. - за розгляд апеляційної скарги, а всього 2250,18 грн.

Враховуючи викладене, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Селидівського районного суду Донецької області від 21 листопада 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 акціонерного товариства «Українська залізниця» (, м. Київ, вул. Тверська, 5) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, Донецька область, м. Авдіївка, вул. Металургів, 67) заборгованість по заробітній платі за період: березень травень 2017 р. та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 7693 (сім тисяч шістсот девяносто три) гривні 81 коп., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 1306 (одна тисяча триста шість) гривень 84 коп.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Українська залізниця» в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за липень 2016 року, невиплачену винагороду за підсумками роботи за 2016 рік в розмірі 50% від окладу та про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 акціонерного товариства «Українська залізниця» (, м. Київ, вул. Тверська, 5) в дохід держави судовий збір у розмірі 2250 (дві тисячі двісті пятдесят) гривень 18 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2019 року.

Судді Є.Є.Мальцева

ОСОБА_1

ОСОБА_7