печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

( З А О Ч Н Е )

07 лютого 2019 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Ясеновенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про вселення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом та з урахуванням уточнень просив вселити його в належну на праві власності квартиру АДРЕСА_2, посилаючись на те, що відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно з 13 жовтня 2016 року є власником вказаної квартири, а відповідачі чинять перешкоди в користуванні власністю та порушують його права, а тому просить захистити його порушене право та ухвалити рішення про вселення його належної квартири.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального Кодексу України, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Ухвалою суду від 31 жовтня 2018 року призначено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та витребувано докази у справі, зокрема: у Відділу з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Печерської районної в місті Києві державної адміністрації інформацію про всіх осіб, які на даний час зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2, а також у Державного підприємства «Еко» інформацію про всіх осіб, які проживають та на яких нараховуються плата за житлово-комунальні послуги за вказаною адресою.

Відомостями, що станом на 13 грудня 2018 року містяться у Реєстрі територіальної громади міста Києва, підтверджено, що у квартирі АДРЕСА_2 зареєстрованою числиться ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, як вбачається з відповіді на виконання ухвали суду, отриманої 18 грудня 2018 року.

З відповіді Державного підприємства «Еко» вбачається, що особовий рахунок по вказаній квартирі зареєстровано за ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03 серпня 2004 року, виданого органом приватизації - Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України.

Також з відповіді вбачається, що відповідно до вказаного свідоцтва квартира на праві спільної сумісної або часткової власності належить ОСОБА_3 та члену її сім'ї ОСОБА_4

Ухвалою суду також роз'яснено сторонам їх процесуальні права на подачу відповідних заяв по суті справи у встановлені строки, однак, заяв або клопотань до суду не надходило.

Вирішуючи клопотання відповідача про зупинення провадження, у задоволення якого ухвалою суду відмовлено з підстав того, що відповідачем не надано достатнього підтвердження подання позову про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно до розгляду якого він просив зупинити провадження у справі, а також з урахуванням розумності в рамках строків вирішення справи, визнано заявлене клопотання таким, що зумовлене на невиправдане затягування розгляду справи.

Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідачі будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подали. При цьому, суд враховує, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд, приходить наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03 серпня 2004 року, виданого органом приватизації - Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України вказана квартира на праві спільної часткової власності належала ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Поряд із цим, відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21 жовтня 2016 року № 71057428, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер 72, який видано 22 січня 2010 року та договору про відступлення права вимоги, серія та номер 720, який видано 27 травня 2016 року ОСОБА_2 з 13 жовтня 2016 року є власником вказаної квартири.

Спірна квартира має загальну площу 74,3 кв.м., житлову 34,2 кв.м.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України до правомочностей власника належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є найбільш фундаментальним речовим правом, яке створює основну юридичну передумову для нормального функціонування цивільного обороту.

Найбільш ефективним і поширеним способом відновлення порушених прав та законних інтересів власника є судовий захист. Судовий захист права власності у порядку цивільного судочинства здійснюється за вимогами, серед яких:

- про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном;

- про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням прав власника;

- про визнання недійсними договорів та про визнання договорів дійсними - у випадках, передбачених ЦК України.

За приписами статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Таким чином частина 3 вищевказаної норми надає кожному із співвласників право вимагати надання йому у володіння та користування конкретної частини майна в натурі, в розмірі, адекватному їх часткам у праві спільної часткової власності. У принципі, можливе виділення у володіння та користування співвласників також таких частин у спільному майні, які не співпадатимуть з їх ідеальними частками

В ході судового розгляду встановлено, що позивачу на праві власності належить 1/4 частини спірної квартири і ця обставина ніким не оспорюється.

Національне законодавство декларує володільцю майна право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, оскільки це є невід'ємною частиною реалізації особою її права власності.

Порядок виділення у володіння та користування конкретної частини майна в натурі передбачає наявність декількох співвласників майна, що є їхньою спільною частковою власністю.

При цьому суд враховує, що у випадку гіпотетичної зміни складу співвласників внаслідок успадкування частки у праві спільної часткової власності чи її відчуження за договором, для нового співвласника встановлений раніше порядок володіння та користування спільним майном буде обов'язковим.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України зазначив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Суд знаходить доводи позивача щодо здійснення відповідачами перешкод у користуванні його власністю та вважає, що належним негаторним способом захисту порушеного права останнього на володіння квартирою буде його вселення та зобов'язання відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні, а тому позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 274, 280, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про вселення -задовольнити.

Вселити ОСОБА_2в квартиру АДРЕСА_2.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 551,20 грн.

Позивач - ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1);

Відповідач І - ОСОБА_3(АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_2);

Відповідач ІІ - ОСОБА_4(АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_3).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В. А. Писанець