Номер провадження: 22-ц/813/885/19
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т.С.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 02 лютого 2009 року 12 000,00 доларів США та витрат на сплату судового збору в розмірі 3 135,31 гривень, посилаючись на те, що 02 лютого 2009 року в строк до 02 січня 2016 року він позичив відповідачці грошові кошти у розмірі 12 000,00 доларів США гривень, про що свідчить відповідний договір та розписка про отримання нею коштів.

ОСОБА_2 свої зобов`язання виконав в повному обсязі. ОСОБА_1 було надано позику в розмірі 12.000,00 доларів США.

В свою чергу ОСОБА_1 свої зобовя`зання за Договором позики не виконує. Станом на 08.12. 2016 року отримані відповідачкою кошти не повернено.

В протиріччя умов укладеного договору відповідачка від взятих на себе зобов`язань ухиляється у зв`язку з чим, позивач вважає, що його право порушене та, відповідно до положень ст.16 ЦК України, потребує захисту в судовому порядку.

Представник позивача у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 02 лютого 2009 року в розмірі 12 000,00 дол. США, що у гривневому еквіваленті на день винесення рішення суду складає 325 972,87 гривень. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 135,31 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2018 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 06 грудня 2017 року відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване заочне рішення скасувати, ухвалите нове рішення, яким у позові відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції невірно визначив правову природу укладання договору позики між подружжям замість насправді вчиненого договору поділу сумісно нажитого майна між подружжям.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

02 лютого 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняла, в якості позики кошти в розмірі 12 000 доларів США, для їх використання в будівництві квартири за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язалась повернути всю суму позики після введення об`єкту будівництва в експлуатацію до 02 січня 2016 року. У разі затримки будівництва (введення в експлуатацію) строк повернення позики переноситься до моменту здачі в експлуатацію квартири.

Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі, ОСОБА_1 було надано позику в розмірі 12.000 доларів США, що підтверджується Договором позики від 02 лютого 2009 року та розпискою від 02 лютого 2009 року про отримання вищезазначеної суми (а.с. 6, 7).

В свою чергу відповідач свої зобов`язання за Договором позики не виконує.

До теперішнього часу відповідачкою кошти, які було надано їй позивачем за умовах Договору позики, не повернено.

Згідно п. 3 Договору позики відповідач була зобов`язана повернути всю позику після введення об`єкту будівництва в експлуатацію до 02 січня 2016 року. У разі затримки будівництва (введення в експлуатацію) строк повернення позики переноситься до моменту здачі в експлуатацію квартири.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №54821593 від 10.03.2016р., квартира за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03 липня 2009 році, реєстраційний номер майна 2770417.

Зазначене вказує на той факт, що реєстрація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підтверджує факт введення вищевказанної квартири в експлуатацію.

Таким чином, строк повернення позики вважається таким, що настав, але заборгованість відповідачем не повернено.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

12 000 доларів США станом на день винесення рішення суду складає 325 972 (триста двадцять п`ять тисяч дев`ятсот сімдесят дві) гривні 87 копійок відповідно до курсу НБУ (27,164406 грн. за 1 долар США).

За нормами ст.ст. 11, 509 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За положеннями ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положення статей 530, 612, 625 ЦК України констатують, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 3 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Натомість, в порушення положень договору відповідач повинна була повернути суму позики в строк до 02 січня 2016 року. Однак, всупереч наведених умов договору та вимог ЦК України, до теперішнього часу суму непогашеної частини боргу нею не повернено.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем доведено позовні вимоги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 раніше зверталась до суду із позовом про визнання договору позики фіктивним. Слід зазначити, що в матеріалах цивільної справи наявна розписка про отримання коштів, в якій вказано про отримання нею коштів у сумі 12 000 доларів США.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Скаржник в своїй апеляційній скарзі не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є такими, що не відповідають обставинами справи. Одним із доводів апеляційної скарги є те, що ОСОБА_1 вважає, що неможливо отримати спільні сумісні кошти по борговому зобов`язанню, однак жодного доказу того, що ці кошти є спільним майном подружжя скаржником не надано. Крім того, колегія суддів зазначає, що скаржник в апеляційній скарзі вказує, що фактично шлюбні відносини припинились у травні 2008 року, а договір позики був укладений 02 лютого 2009 року, тобто після фактичного припинення шлюбних правовідносин.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко