Дата документу 01.02.2019 Справа № 554/4044/18
Провадження № 2/554/752/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2019 року Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді Троцької А.І.,

при секретарі Зайцевій Я.А.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ФОП ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення збитків у розмірі вартості майна, яке було передано за договором відповідального зберігання та за зустрічним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ФОП ОСОБА_3, в якому просив стягнути з з відповідача на його користь розмір вартості майна, яке було передано за договором відповідального зберігання (насіння соняшника), 152 250 грн. та судові витрати по справі.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що року між ним та відповідачем 22.03.2017 року було укладено договір відповідального зберігання майна. За вказаним договором, Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання з 22.03.2017 року по 30.09.2017 року насіння соняшника у зерновому складі, який знаходиться за адресою в с.Жовтневе Решетилівського району Полтавської області по вул. Свердлова, 8а. Цього ж дня було складено ОСОБА_5 прийому-передачі майна до вищевказаного Договору від 22.03.2017 року, відповідно до якого Поклажодавець передав, а Зберігач прийняв на відповідальне зберігання майно: насіння соняшника кількістю 17310 кг вартістю 152 250 грн.. Відповідно до розділу 2 Договору зберігач був зобовязаний, зокрема: вживати всіх необхідних заходів для забезпечення схоронності майна протягом строку зберігання; зберігати майно з дотриманням усіх необхідних умов, які забезпечують збереження майна; нести відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження майна Поклажедавця, переданого на зберігання Зберігачеві, його кількість у відповідності із цим Договором та чинним в Україні законодавством з моменту його повернення Поклажедавцеві; повернути майно Поклажодавцеві за першою вимогою; використовувати передане на зберігання майно в господарській діяльності у відповідності до призначення майна тільки в інтересах та за погодженням з Поклажодавнем. Зберігач не має права передавати майно на зберігання третім особам. Але до закінчення передбаченого Договором строку майно ФОП ОСОБА_3 не зберіг, без будь-яких домовленостей реалізував вказане насіння соняшника, привласнивши собі отримані кошти від вказаної реалізації, чим порушив умови договору відповідального зберігання від 22.03.2017 року. 27.11.2017 року на адресу відповідача було направлено Претензію про повернення майна. Даний лист відповідач отримав 09.12.2017 року, але ні майна, ні вартості не збереженого майна не повернув, на дзвінки не відповідає. Тому позивач був змушений звернутись до суду.

Ухвалою від 08 червня 2018 року у справі було відкрите провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

10.09.2018 року ФОП ОСОБА_3 подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати недійсним договір відповідального зберігання майна, укладений 22.03.2017 року між позивачем та відповідачем.

В обґрунтування зустрічного позову зазначав, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 є неправомірними та безпідставними Договір відповідального зберігання є фіктивним правочином, оскільки в дійсності його вчинено сторонами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Між сторонами не існувало будь-яких правовідносин, повязаних з даним правочином. Фіктивним є й ОСОБА_5 прийому-передачі майна до вищевказаного Договору від 22.03.2017 року, оскільки в дійсності насіння соняшнику не передавалося одною стороною другій на відповідальне зберігання. Будь-які докази передання ОСОБА_6 передбаченого договором майна на зберігання ОСОБА_3 - відсутні. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням та підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою від 10 вересня 2018 року зустрічний позов був прийнятий судом та у звязку із переходом розгляду справи за правилами загального позовного провадження призначено підготовче судове засідання.

Позивач ОСОБА_1 скористався своїм правом та 24.09.2018 року направив відзив на зустрічну позовну заяву, де вказував, що ФОП ОСОБА_3 зловживає процесуальними правами, оскільки ним подано завідомо безпідставний зустрічний позов, без надання жодного доказу на підтвердження обставин, на які він посилається, а тому зустрічні позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

09.10.2018 року ФОП ОСОБА_3 направив до суду відповідь на відзив. Зазначав, що договір та акт не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Акт складається на основі ТТН, але не є діянням перевезення й передачі товару. Первинні документи це документи, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення. Відсутність належних первинних документів може свідчити про нездійснення самих господарських операцій. Товарно-транспортна накладна ОСОБА_1 суду не надана, що свідчить про нездійснення самої господарської операції та фіктивність договору.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, викладених у ньому. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити за безпідставністю.

ФОП ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 підтримали зустрічний позов та просили його задовольнити. У задоволенні первісного позову просили відмовити. ФОП ОСОБА_3 зазначав, що кошти надавались на здійснення спільної підприємницької діяльності.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка ОСОБА_7, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі не подання учасником справи без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд здійснює розгляд справи за наявними в ній доказами.

Судом встановлено, що 22.03.2017 року між ОСОБА_1 та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір відповідального зберігання майна. (а.с.8).

Згідно розділу 1 вказаного договору, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання протягом строку цього Договору насіння соняшника, на далі майно, що визначене у акті приймання передачі майна, що є невід'ємною частиною цього Договору. Місце зберігання майна: зерновий склад, знаходиться за адресою: Полтавська обл., Решетилівський р-н, с.Жовтневе, вул.Свердлова 8а. Приймання майна на відповідальне зберігання та повернення його з відповідального зберігання здійснюється Сторонами за актами приймання - передачі, які є невід'ємною частиною цього Договору. Перелік майна, яке передасться на відповідальне зберігання згідно з цим договором, його кількість, вартість визначаються Сторонами у актах приймання-передачі.

Відповідно до розділу 2 договору, зберігач зобовязаний: живати всіх необхідних заходів для забезпечення схоронності майна протягом строку зберігання. Зберігати майно з дотриманням усіх необхідних умов, які забезпечують збереження майна Поклажодавця. Нести відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження майна Поклажодавця, переданого на зберігання Зберігачеві, його кількість у відповідності із цим Договором та чинним в Україні законодавством з моменту одержання майна від Поклажодавця та до моменту його повернення Поклажодавцеві. Повернути майно Поклажодавцеві за першою вимогою останнього. Якщо при прийманні Зберігачем майна виявляться недоліки, Зберігач зобов'язаний повідомити Поклажодавця про такі порушення. Якщо Зберігач своєчасно не повідомить про це Поклажодавцеві, він несе відповідальність за збитки, спричинені Поклажодавцеві через таке неповідомлення. Використовувати передане на зберігання майно в господарській діяльності у відповідності до призначення майна тільки в інтересах та за погодженням з поклажодавцем. Зберігач не має право передавати майно на зберігання третім особам.

Згідно розділу 7 договору, цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1. цього Договору та закінчується 30 вересня 2017 року. Закінчення строку цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

22 березня 2017 року сторонами підписаний акт № 01 приймання-передачі майна до договору відповідального зберігання майна (а.с.9).

Згідно вказаного акту ОСОБА_8, передає, а Зберігач - Фізична особа - підприємець ОСОБА_3, приймає на відповідальне зберігання майно: насіння соняшника кількістю 17310 кг. вартістю 152 250 грн.

27.11.2017 року ОСОБА_1 поштою направив ФОП ОСОБА_3 претензію, згідно якої просив повернути розмір вартості майна, яке було передано за договором відповідального зберігання, в розмірі 152 250 грн. Свою вимогу мотивував тим, що до закінчення передбаченого договором строку ФОП ОСОБА_3, як зберігач порушив умови договору та без будь-яких домовленостей теємно реалізував насіння соняшника та присвоїв отримані кошти ( а.с.7).

Вказана претензія отримана ФОП ОСОБА_3 09.12.2017 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення та опис вкладеного (а.с.10).

Згідно cт. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно ст.942 ЦК України зберігай зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Відповідно до положень cт. 945 ЦК України зберігай зобов'язаний негайно повідомити поклажодавця про необхідність зміни умов зберігання речі і отримати його відповідь. У разі небезпеки втрати, нестачі або пошкодження речі зберігач зобов'язаний змінити спосіб, місце та інші умови її зберігання, не чекаючи відповіді поклажодавця. Якщо річ пошкоджена або виникли реальна загроза її пошкодження чи інші обставини, що не дають змоги забезпечити її схоронність, а вжиття заходів з боку поклажодавця очікувати неможливо, зберігач має право продати річ або її частину.

Відповідно до положень cт.949 ЦК України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Відповідно до положень ст.950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця.

Згідно cт. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості.

Згідно зі cт. ст. 525, 526 ЦК України, зобовязанням повинні виконуватися належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобовязанням не допускається крім випадків, передбачених законом.

Як випливає зі змісту ч. 1 та ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Разом з тим ФОП ОСОБА_3 просить суд визнати договір відповідального зберігання недійсним, оскільки він фіктивно створений.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Отже, за положеннями зазначеної норми фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

За фіктивним правочином сторони не вчиняють жодних дій на виконання фіктивного правочину, оскільки ознака вчинення правочину для вигляду має бути властива діям усіх сторін правочину.

Само по собі невиконання правочину не робить його фіктивним, а тому позивач, який звертається з вимогою має довести відсутність у обох учасників правочину наміру створити юридичні наслідки цього правочину

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним.

Згідно правових позицій Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, від 24 лютого 2016р. по справі № 6-50цс16 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ФОП ОСОБА_3 наголошував, що укладений між сторонами договір відповідального зберігання був укладений без фактичної передачі майна, а кошти були надані на ведення спільного бізнесу..

Проте, в оскаржуваному договорі сторони визначили всі його істотні умови. Відповідно до п. 1.1 договору, Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання протягом строку цього Договору насіння соняшника, що визначене у акті приймання передачі майна, що є невід'ємною частиною цього Договору. Згідно розділу 2 договору Зберігач зобовязався забезпечити схоронність майна, повернути майна за першою вимогою. Розділом 7 визначений строк зберігання майна. Сторони своїми підписами підтвердили, що, зокрема, що вказаний правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків. На підтвердження цього сторонами було укладено і підписано акт № 01 приймання-передачі майна до договору відповідального зберігання майна.

Посилання ФОП ОСОБА_3 на покази свідка ОСОБА_7 щодо фіктивності укладеного в письмовій формі договору відповідального зберігання не ґрунтуються на положеннях ст.937 ЦК України, згідно з якими, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що речі насправді не були одержані зберігачем від поклажожавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. ст. 77-81 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

З урахуванням викладеного, суд вважає доведеним порушення відповідачем умов договору відповідального зберігання від 22.03.2017 року, а тому з ФОП ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_1 вартість майна 152 250 грн.

Разом з тим, доводи позивача за зустрічним позовом про те, що в учасників правочину були відсутні наміри створити юридичні наслідки правочину не відповідають фактичним обставинам справи, встановлених судом, в зв'язку з чим відсутні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог про визнання договору відповідального зберігання від 22.03.2017 року фіктивним.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати, що складаються з 1522, 50 грн. сплаченого судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 81, 259, 263-265, 273, 268, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення збитків у розмірі вартості майна, яке було передано за договором відповідального зберігання задовольнити.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, ідентифікаційний код: НОМЕР_1, адреса: 36000, АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серія КН №245578, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_2, розмір вартості майна, яке було передано за договором відповідального зберігання в сумі 152 250 грн.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, ідентифікаційний код: НОМЕР_1, адреса: 36000, АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серія КН №245578, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_2, судовий збір в розмірі 1522,50 грн.

У задоводленні зустрічного позову Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Октябрський районний суд м. Полтави шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через відповідний суд, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1, АДРЕСА_2.

Представник позивача: ОСОБА_2, м.Полтава, вул.П.Мстислава, 52.

Відповідач: ФОП ОСОБА_3, адреса: 36000, АДРЕСА_1.

Представник відповідача: ОСОБА_4, адреса: АДРЕСА_3.

Повний текст рішення виготовлено 08.02.2019 року.

Суддя Октябрського

районного суду м.Полтави ОСОБА_5