справа № 758/4885/18 головуючий у суді І інстанції Гребенюк В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Суханової Є.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц - Україна» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц - Україна» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про застосування наслідків нікчемності договору у вигляді відшкодування вартості майна,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ПАТ «Банк Петрокоммерц - Україна» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про застосування наслідків нікчемності договору у вигляді відшкодування вартості майна. Свої вимоги мотивувало тим, що 19.08.2015 року між сторонами був укладений договір про встановлення порядку купівлі-продажу автотранспортного засобу. Результатами перевірки уповноваженою особою на здійснення тимчасової адміністрації позивача на предмет виявлення правочинів нікчемними, встановлено, що Договір, згідно якого позивач продав, а відповідач набув у власність транспортний засіб, а саме, автомобіль Mitsubishi Space Star, 2003 р.в., сірого кольору, тип: легковий універсал - В, номер шасі: НОМЕР_1 , об`єм двигуна: 1584 куб.см., та сплатив за нього обумовлену Договором ціну у розмірі 22 200 грн., в тому числі ПДВ - є нікчемним.

Згідно висновку складеного комісією з перевірки правочинів за Наказом № 60 від 15.04.2016 року, на підставі п. 3 та п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», так як ринкова вартість такого автомобіля становить 120 000, а банком 22.10.2015 р. автомобіль було відчужено на користь відповідача, позивач просив стягнути з відповідача різницю ринкової вартості та фактичного продажу, як відшкодування вартості майна.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц - Україна» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про застосування наслідків нікчемності договору у вигляді відшкодування вартості майна відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, ПАТ «Банк Петрокоммерц - Україна» через представника - Матвійчука О.В. подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального іпроцесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

При цьому зазначає, що суд не взяв до уваги, що наявність або відсутність обставин (фактів), які обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, встановлюються саме доказами, якими можуть бути будь-які дані. Надана позивачем Інформація щодо середньо ринкової вартості транспортних засобів підготовлена суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Європейський центр консалтингу та оцінки» є єдиним можливим способом доказування та допустимим доказом на думку позивача для підтвердження/спростування вартості транспортних засобів. Подати Звіт про оцінку майна, позивач був позбавлений можливості, оскільки, звіт складається і надається виключно на підставі права власності на об`єкт оцінки, який не належить позивачу.

Судом першої інстанції неналежним чином досліджувались надані позивачем докази, а тому, висновки суду щодо неприйняття наданої інформації ТОВ «Європейський центр консалтингу та оцінки», на його думку, не ґрунтується на фактичних обставинах справи, а оцінка суду є помилковою. Довідка-рахунок є документом, на підставі якого реєструвалися транспортні засоби органами внутрішніх справ, і не являється документом, на підставі якого здійснювалась експертна оцінка чи інша вартості транспортного засобу, а тому, суд помилково дійшов висновку, що така довідка підтверджує ринкову вартість транспортного засобу. Довідка видавалась під час укладання нікчемного договору, тому, ціна яка в ній зазначена, не може братися до уваги.

Крім того, суд не взяв до уваги оголошення, які підтверджують, що встановлена ціна у нікчемному договорі не відповідає середньоринковій вартості транспортних засобів на день його укладання.

Апелянт, також вказував на процесуальні порушення судом першої інстанції, а саме, в тексті відсутня дата складання повного судового рішення, відповідно до даних з Єдиного державного реєстру судових рішень повний текст рішення Подільським районним судом міста Києва від 27.06.2019 р. до Єдиного державного реєстру судових рішень надіслано судом 11.07.2019 р.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

20.11.2019 року до суду надійшов відзив Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, поданий представником - Цукановою С.Г., згідно якого представник вважає апеляційну скаргу обґрунтованою та підтримує її у повному обсязі. Зазначає, що відповідач уклав з позивачем Договір від 19.08.2015 року про встановлення порядку купівлі - продажу автотранспортного засобу. На дату укладення вказаного правочину ринкова вартість такого автомобіля становила 108 449,00 гривень, однак реалізовано автомобіль було за 22 200,00 гривень. Таким чином, вказане підтверджує очевидне порушення балансу майнових інтересів ОСОБА_1 та майнових інтересів вкладників банку, які інвестували свої кошти в цей банк. Зазначені інтереси вкладників банку є в даному випадку тим «суспільним інтересом», належний захист якого у демократичному суспільстві повинна забезпечити держава в особі органів правосуддя на виконання приписів статей 37, 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

29.11.2019 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 , поданий представником, згідно якого відповідач вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи його законним. Зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження свої вимог. Вказана вартість спірного автомобіля є припущенням. Лист ТОВ «Європейський центр консалтингу та оцінки» не є належним та допустимим доказом, оскільки він не є висновком.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки, в даній справі ціна позову становить 86 249,00 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.08.2015 р. між сторонами був укладений договір про встановлення порядку купівлі-продажу автотранспортного засобу, відповідно до п.п. 2.1., 2.6 якого, Продавець (позивач), після оформлення відповідною торговою організацією довідки-рахунка, а також, оплати Покупцем (відповідачем) вартості автомобіля, зобов`язаний передати покупцю автомобіль та документи на нього. Передача Продавцем (позивачем) покупцю (відповідачу) Автомобіля оформлюється шляхом підписання сторонами відповідного акта приймання - передачі (а.с. 9-10).

19.08.2015 року між сторонами підписаний акт приймання - передачі транспортного засобу (а.с. 12), згідно якого позивач передав, а відповідач прийняв обумовлений договором транспортний засіб.

Відповідно до п. 3.1 вказаного договору, вартість автомобіля складає 22 200 грн., що ідентична довідці-розрахунку № 9327171 (а.с. 11).

Достовірність цих даних позивачем під час розгляду справи не спростовано.

В позові позивач не заперечує, що відповідач свої грошові зобов`язання за договором, виконав належним чином.

Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 17.03.2016 року № 169 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна» до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 368 від 17.03.2016 р. "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку", відповідно до якого розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на 1 місяць з 18.03.2016 р. по 17.04.2016 р. включно та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна», визначені ст.ст. 37-39 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" ОСОБА_2 строком на 1 місяць з 18.03.2016 р. по 17.04.2016 р. включно.

Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 21 квітня 2016 р. № 280 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ «БАНК ПЕТРОКОММЕРЦ-УКРАЇНА» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 22 квітня 2016 р. № 561, «Про початок процедури ліквідації ПАТ «БАНК ПЕТРОКОММЕРЦ-УКРАЇНА» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації ПАТ «БАНК ПЕТРОКОММЕРЦ-УКРАЇНА» з 22 квітня 2016 року до 21 квітня 2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «БАНК ПЕТРОКОММЕРЦ-УКРАЇНА», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 53, 521 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»(надалі - Закон), в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, ОСОБА_2 на два роки з 22 квітня 2016 року до 21 квітня 2018 року включно.

Позивачем направлено відповідачу повідомлення № 01.1-06/952 від 17.05.2016 р. про визнання нікчемним правочину, укладеного між позивачем та відповідачем (а.с. 27-28).

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх позовних вимог та не доведено наявність передбачених законом підстав для віднесення спірного договору до нікчемних і застосування відповідних наслідків у вигляді відшкодування вартості майна.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що договір про встановлення порядку купівлі-продажу автотранспортного засобу за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 658 ЦК України, право продажу товару належить власникові товару.

За приписами ч. 1 ст. 662, ч. 1 ст. 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд має встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення.

На думку позивача, за спірним договором позивач здійснив відчуження транспортного засобу за ціною, нижчою від належної.

За приписами пунктів 1, 3, 9 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" нікчемним є правочин, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна; банк прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій; банк відмовився від власних майнових вимог; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що матеріалами справи підтверджується факт укладення договору та його повне виконання, зокрема, передачі Банком відповідачу обумовленого договором транспортного засобу та сплату відповідачем погодженої сторонами суми коштів. В матеріалах справи відсутні докази погодження сторонами в договорі вартості майна за цінами, нижчими від звичайних. Крім того, при відчуженні автомобіля було здійснено його оцінку, згідно з довідки-розрахунку № 9327171 від 19.08.2015 р., - вартість автомобіля становить 22 200 грн. в т.ч. ПДВ.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про неможливість встановлення вартості автомобіля на підставі довідки-розрахунку № 9327171 від 19.08.2015 р., оскільки вона не спростовується позивачем належними та допустимими доказами.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За таких обставин, колегія суддів розцінює критично доводи апеляційної скарги щодо необхідності визначення вартості автомобіля відповідно до листа ТОВ «Європейський центр консалтингу та оцінки» і неможливості надання висновку експерта, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, будь-яких клопотань про призначення експертизи позивачем заявлено не було, будь-які належні та допустимі докази неможливості надання висновку експертом в матеріалах справи відсутні. Не було надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції. А відтак, на думку колегії суддів, посилання на неможливість надання доказів є необґрунтованим та безпідставним.

Враховуючи викладене, колегія суддів, вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позивачем не доведено наявність передбачених законом підстав для віднесення спірного договору до нікчемних та застосування відповідних наслідків у вигляді відшкодування вартості майна.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову за його безпідставністю та необгрунтованістю, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Що ж стосується інших доводів апеляційної скарги, то вони колегією суддів, також, розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновки суду, викладені в рішенні.

Крім того, не заслуговують на увагу, доводи апеляційної скарги щодо відсутності у рішенні суду дати складання повного тексту рішення та несвоєчасне оприлюднення рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень, оскільки це порушення не є обов`язковою підставою для скасування рішення, а також, не є таким, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц - Україна» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: Є.М. Суханова

С.В. Лівінський