КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/1197/2019 Головуючий у 1-й інстанції: Оладько С.І.
367/1330/17-ц Доповідач-ЧобітокА.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 січня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

секретар - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 вересня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

у с т а н о в и в :

У березні 2017 року позивач пред'явив позов до відповідача, та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути із відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 30000 доларів США, що згідно з курсом долара НБУ станом на час пред'явлення позову становить 814 911 грн. 42 коп., 256 доларів США - відсотки за користування сумою позики, що згідно з курсом НБУ на час пред'явлення позову становить 6 954 грн. 99 коп. та судові витрати у розмір 8 320 грн.. Зазначав, що відповідно до розписки від 12 червня 2015 року ОСОБА_2 одержала від позивача грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США, та зобов'язалася повернути йому суму позики у розмірі 30 000 доларів США в строк до 30 грудня 2016 року. За час користування сумою позики, а також за весь період прострочки повернення суми позики відповідач зобов'язалася щомісячно сплачувати на його користь проценти із розрахунку 0.5% річних. Відповідач у строк до 30 грудня 2016 року своє зобов'язання за договором позики від 12 червня 2015 року не виконала та суму позики в розмірі 30 000 доларів США не повернула. Станом на дату пред'явлення позову відповідачем сума позики не повернута, не були сплачені і відсотки в розмірі 0.5 % річних за час користування сумою позики. За період користування сумою позики у розмірі 30000 доларів США позичальник була зобов'язана сплатити відсотки за період з 13 червня 2015 року по 24 лютого 2017 року на загальну суму 256 доларів США 04 центи, що за офіційним курсом Національного банку України у 2 690 гривні за 100 доларів США, установленим на день платежу, що еквівалентно 6 887 гривень 47 копійок.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 вересня 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, оскільки рішення суду є необґрунтованим та прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що текст розписки від 12 червня 2015 року було складено у 2016 році, при цьому жодних коштів від позивача відповідач, згідно з даною розпискою не отримувала. Указана розписка була написана, як додаткова компенсація грошових коштів за договором позики від 19.06.2014 року( чи то відсотки, чи то різниця наданих коштів від розміру, який зазначений у договорі позики 2014 року), укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Указує, що позивач не довів момент вчинення правочину, конкретні дати передавання коштів та відповідні суми передавання не встановлені та нічим не підтверджені, а тому правочин не є вчинений та не є укладений, що свідчить про безгрошовість розписки датованої 12 червня 2015 року. Крім того, відповідач у період з 01.06.2015 року по 12.06.2015 року не перебувала у м. Ірпені та Києві, де позивач вказує, що передавались кошти.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача зазначив, що відповідач у період з 01.06.2015 року по 12.06.2015 року отримала від позивача грошові кошти в загальній сумі 30 000 доларів США, на підтвердження чого видала власноручно написану розписку датовану 12.06.2015 року. Позивач не заперечує той факт, що вказана розписка була написана після 12 червня 2015 року. Посилався на постанову Верховного Суду України від 02.07.2014 року в справі № 6-79цс/14, у якій суд дійшов висновку, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Відповідачем дійсно були надані письмові докази (довідка з Київського національного університету ім. В. Гетьмана), якою б начебто підтверджується факт відсутності ОСОБА_2 у м. Ірпінь та її перебування у службовому відрядженні в період з 01.06. до 12.06 2015 року. Проте вказані докази є суперечливими, оскільки засвідчують перебування відповідача у один і той же день у різних містах України. Крім того, на підтвердження перебування відповідача у період з 01.06.2015 по 12.06.2015 на завершальних тренінгових днях по підготовці до національних змагань в містах Львів, Харків та Вінниця, відповідачем не було надано інших доказів перебування в даний час у відрядженні чи відпустці, оскільки у судовому засіданні було встановлено, що у 2015 року відповідач перебувала у трудових відносинах з Державним вищим навчальним закладом «Київський Національний економічний університет ім. Вадима Гетьмана».

При розгляді даної справи судом першої інстанції установлено, що 12.06.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняла грошові кошти в сумі 30000 доларів США, за умовами якого зобов'язалась повернути суму позики позивачу не пізніше 30.12.2016 року. За користування грошима відповідач зобов'язалась щомісячно сплачувати позивачу проценти в розмірі 0,5 % річних.

На підтвердження укладення зазначеного договору позики відповідач написала позивачу письмову розписку,оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні (а.с.7 том 1).

У строк,зазначений у розписці, відповідач не повернула позивачу грошові кошти та не сплатила проценти за користування грошима.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, установивши вказані вище обставини, виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики і вони погодили всі його істотні умови, проте відповідач не виконала своїх зобов'язань за вказаним договором позики і грошові кошти,отримані за цим договором не повернула позивачу у визначений договором строк.

Крім того, при вирішенні даної справи судом установлено, що грошові кошти у сумі 30000 доларів США передавались позивачем відповідачу з 01.06.2015 року по 12.06.2015 року трьома частинами, а у липні 2016 року відповідач передала йому розписку про отримання від нього 30000 доларів США, про що написала розписку власноручно, що нею не заперечується. Доказів того, що дана розписка нею була написана під тиском чи погрозами суду надано не було, до правоохоронних органів відповідач з приводу написання нею даної розписки під тиском звернулась лише 12.05.2017 року після звернення позивача до суду із даним позовом .

Відхиляючи доводи ОСОБА_2 щодо безгрошовості розписки з підстав того, що дана розписка нею була написана як додаткова компенсація грошових коштів за позику 2014 року, суд виходив з їх недоведеності, установивши, що за договором позики, що був укладений між сторонами 19.06.2014 року та забезпечений іпотекою, за невиконання ОСОБА_2 його умов, на іпотечне майно було звернуто стягнення.

При цьому судом першої інстанції не взято до уваги посилання відповідача про те, що в період з 01.06.2015 року по 12.06.2015 року вона не перебувала у м. Ірпені та Києві, а тому позивач не міг передавати їй кошти у вказаний період, оскільки надані ОСОБА_2 докази на підтвердження зазначеному є суперечливими.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції послався на відповідні правові позиції Верховного Суду України щодо договору позики.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, суд апеляційної інстанції уважає таке рішення суду законним та обґрунтованим, відповідним встановленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого аргументи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Установлено, що факт написання розписки, датованої 12.06.2015 року, яка є предметом розгляду даної справи, щодо отримання грошових коштів у ОСОБА_3 в розмірі 30.000 доларів США ОСОБА_2 не оспорює, проте зазначає, що вказана розписка була написана, як додаткова компенсація грошових коштів за договором позики від 19.06.2014 року ( чи то відсотки, чи то різниця наданих коштів від розміру, який зазначений у договорі позики 2014 року), укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Проте вказане посилання ОСОБА_2 спростовується текстом даної розписки, відповідно до якої ОСОБА_2 від ОСОБА_3 отримано грошові кошти в розмірі 30.000 доларів США саме в позику з зобов'язанням повернення до 30.12.2016 року та сплатою процентів за користування грошима упродовж строку позики, а також на протязі всього строку прострочки їх повернення (а.с. 7).

Тобто, дана розписка має всі ознаки договору позики, визначені ст.ст. 1046-1048 ЦК України.

Будь-яких посилань на те, що грошові кошти в розмірі 30.000 доларів США отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_3 як додаткова компенсація грошових коштів за договором позики від 19.06.2014 року ( чи то відсотки, чи то різниця наданих коштів від розміру, який зазначений у договорі позики 2014 року), як про це зазначає остання, дана розписка не містить.

Аргумент апеляційної скарги ОСОБА_2 про безгрошовість розписки, оскільки позивач не довів момент вчинення правочину, конкретні дати передавання коштів та відповідні суми передавання унаслідок чого правочин є неукладеним, на увагу не заслуговує, оскільки як зазначив Верховний Суд України в постанові від 02.07.2014 року № 6-79цс/14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Позивач зазначає, що грошові кошти в сумі 30000 доларів США передавались ним відповідачу з 01.06.2015 року по 12.06.2015 року трьома частинами, а у липні 2016 року відповідач передала ОСОБА_3 розписку про отримання від нього 30000 доларів США, яку написала власноручно з датою 12.06.2015 року.

Колегія суддів уважає, що сам факт знаходження даної розписки у ОСОБА_3 за відсутності жодного доказу на підтвердження обставин заявлених ОСОБА_2, є доказом отримання останньою від ОСОБА_3 коштів у зазначеному в ній розмірі в якості позики і отримання цих коштів передувало складенню розписки.

Твердження ОСОБА_2 про те, що в період з 01.06.2015 року по 12.06.2015 року вона не перебувала у м. Ірпені та Києві, унаслідок чого не могла отримувати від позивача кошти, колегією суддів також не приймається до уваги, оскільки суд першої інстанції належним чином перевірив докази, надані відповідачем на підтвердження даної обставини та дав їм належну оцінку, з якою погоджується і суд апеляційної інстанції.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О. В. Немировська

Т. І. Ящук