Провадження № 2/752/6898/19
РІШЕННЯ

Іменем України

23.12.2019 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення невиплачених грошових коштів, -

встановив:

в жовтні 2019 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду із позовом до відповідача ФОП ОСОБА_5 про стягнення невиплачених грошових коштів.

В обрунтування позову зазначено, що позивач ОСОБА_1 в період з 01.04.2019 р. по 31.05.2019 р., позивач ОСОБА_2 в період з 04.04.2019 р. по 08.06.2019 р., позивач ОСОБА_3 в період з 05.04.2019 р. по 08.06.2019 р. та позивач ОСОБА_4 в період з 20.03.2019 . по 10.07.2019 року, працювали у відповідача ФОП ОСОБА_5 Остання, з самого початку обіцяла позивачам офіційне працевлаштування, та своєчасну виплату заробітної плати, але з перебігом часу та припиненням трудових відносин з відповідачем, позивачам не було виплачено грошові кошти за роботу, яку ними було виконано. Більше того, відповідач повідомила позивачів про те, що вона нічого не повинна їм виплачувати. Останні, вважають, що такі дії відповідача є неправомірними та такими, що грубо порушують їх трудові права, а тому позивачі звернулись до суду за захистом своїх прав та просять суд: стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 25550,00 грн., стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 12600,00 грн., стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі в сумі 13300,00 грн., стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі в сумі 11500,00 грн.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 09.10.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.11.2019 року, було відкладено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на іншу дату - 23.12.2019 року.

Після відкриття провадження у справі позивачі з будь-якими клопотаннями до суду не звертались. Відповідач відзив на позов та інші клопотання до суду не надала, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду із позовними вимогами, позивачі зазначали про те, що ОСОБА_1 в період з 01.04.2019 р. по 31.05.2019 р., позивач ОСОБА_2 в період з 04.04.2019 р. по 08.06.2019 р., позивач ОСОБА_3 в період з 05.04.2019 р. по 08.06.2019 р. та позивач ОСОБА_4 в період з 20.03.2019 . по 10.07.2019 року, працювали у відповідача ФОП ОСОБА_5 та, відповідно, перебували в трудових відносинах із відповідачем, однак, доказів наведеним твердженням стороною позивачів суду надано не було, а також будь-яких клопотань в цій частині заявлено позивачами також не було.

Крім того, позивачі зазначають, що неодноразово звертались до відповідача із проханням виплатити заборгованість по заробітній платі, та, остання, їм відмовила в цьому, однак, доказів на підтвердження цих доводів стороною позивачів також суду надано не було.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним у справі обставинам, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 2 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України), працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі ст. 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частин першої та четвертої ст. 24 КЗпП України Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що фактичне допущення працівника до роботи може бути підтверджене шляхом доказування факту виконання працівником певної роботи та факту виконання працедавцем обов`язків виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи.

Крім того, відповідно до ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст.115 КЗпП України).

Згідно із ст. 24 Закону України "Про оплату праці", виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, проводиться в день звільнення.

Вимоги працівника про стягнення належної йому заробітної плати в судовому порядку відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежені будь-яким строком.

Згідно із абз. 5 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при задоволенні позову про оплату праці суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку та інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Разом з тим, згідно з частиною першою, п`ятою, шостою ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти Укра-їни» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випли-вати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, зі змісту вищевказаних правових норм можна дійти висновку, що саме на позивача, який звернувся до суду з вимогою про стягнення заробітної плати, покладається обов`язок доведення належними та допустимими доказами виникнення трудових відносин та їх тривалості у часі.

Суд вважає, що стороною позивачів не було доведено факт їх перебування в трудових відносинах з відповідачем, так як матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивачі укладали трудові договори з відповідачем, не доводять фактичний допуск позивачів до роботи та не дають достатніх підстав однозначно стверджувати про укладення сторонами угоди, зокрема, в усній формі, за якою позивачі взяли на себе обов`язок виконувати роботу, визначену угодою, з дотриманням внутрішньому трудовому розпорядку, а відповідач, як роботодавець, взяла на себе зобов`язання виплачувати позивачам заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін, тобто про фактичне існування між сторонами саме трудових відносин.

Крім того, матеріали справи не містять також доказів, які б вказували на необхідні елементи ознак трудових відносин між сторонами, як то вид роботи, тривалість робочого часу, порядок оплати.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що судом не встановлено в ході розгляду справи передбачених законом підстав для стягнення заявленої позивачами суми заборгованості по заробітній платі, оскільки, останніми, не доведено факту перебування у трудових відносинах з відповідачем, що є підставою для нарахування та виплати заробітної плати, а тому суд вважає позов безпідставним, недоведеним та таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 21, 24 КЗпП України, ст. ст. 12, 13, 77, 81, 141 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення невиплачених грошових коштів, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Чередніченко