ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 грудня 2019 року

м. Харків

справа № 645/5800/15-ц

провадження № 22ц/818/5655/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М, Тичкової О.Ю.,

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Сокуренка Євгена Сергійовича - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2017 року в складі судді Бабкової Т.В.,

у с т а н о в и в:

В липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про визнання частково недійсним кредитного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 07 березня 2012 року сторони уклали кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Умови та Правила), на підставі якої 26 листопада 2012 року він отримав кредит у сумі 8 000,00 грн у вигляді встановленого ліміту на кредитну картку.

Зазначає, що третейське застереження про розгляд справи у третейському суді при Асоціації «Дніпропетровський банківський союз» або в постійно діючому третейському суді при Асоціації «Юридичні компанії України», яке міститься в Умовах та Правилах, є недійсним, оскільки він не підписував Умов та Правил і не був ознайомлений із регламентами цих судів, як невід`ємної частини третейської угоди.

Крім того, справи про захист прав споживачів не підлягають розгляду у третейських судах.

У зв`язку з наведеним просив визнати недійсним третейське застереження.

При розгляді справи в суді першої інстанції банк заявив про застосування наслідків спливу позовної давності.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним третейське застереження в кредитному договорі від 26 листопада 2012 року № SAMDN4251, укладеному між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 у відносинах із банком є споживачем кредитних послуг, у зв`язку з чим будь-які спори між сторонами підлягають розгляду судами загальної юрисдикції, що є підставою для визнання недійсним третейського застереження, яке міститься в Умовах та Правилах. Суд першої інстанції зазначив, що наслідки спливу позовної давності, про які заявив банк, не можуть бути застосовані, оскільки позичальник отримав кредитні кошти 26 листопада 2012 року, а позов поданий 03 липня 2015 року, тобто в межах строку, передбаченого статтею 257 ЦК України.

26 січня 2018 року Сокуренко Євген Сергійович - представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник банку посилався на неправильність визначення судом першої інстанції початку перебігу позовної давності з огляду на те, що кредитний договір укладений 07 березня 2012 року. Вважав, що саме з моменту підписання цього правочину і повинна обчислюватися позовна давність.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції вважав його законним та обгрунитованим.

Постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Постанову Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції вказав, що суд апеляційної інстанції не перевірив доводів апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про наявність підстав для застосування положень частини четвертої статті 267 ЦК України до спірних правовідносин, унаслідок чого передчасно погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позову.

За правилами частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 07 березня 2012 року ОСОБА_1 подав до АТ КБ «ПриватБанк» анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил.

26 листопада 2012 року на підставі вищевказаної заяви ОСОБА_1 отримав кредитну картку «Універсальна 55 днів» за обраним тарифним проектом зі встановленим лімітом у розмірі 8 000,00 грн (№ SAMDN4251 від 26 листопада 2012 року).

При поданні даного позову ОСОБА_1 посилався на те, що пунктом 1.1.7.30 Умов та Правил, затверджених наказом від 05 березня 2010 року № СП-2010-255, передбачено, що всі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з цього договору та інших договорів між банком та клієнтом або у зв`язку з ними, в тому числі, що стосуються їх виконання, порушення, припинення або визнання дійсними, підлягають вирішенню, зокрема, в Постійно діючому третейському суді при Асоціації «Дніпропетровський банківський союз», постійно діючому третейському судів при Асоціації «Юридичні компанії України».

Позивач вважав третейське застереження недійсним у зв`язку з тим, що кредит є споживчим, а тому всі спори, пов`язані з його виконанням, повинні розглядатися загальними судами.

08 листопада 2017 року банк подав до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене , але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (правова позиція, що міститься в постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитні спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про третейські суди» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» , незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 03 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Незалежно від предмета та підстав позову та незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають з споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, на час укладення кредитного договору (07 березня 2012 року) Закон України «Про третейські суду» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

У частині першій статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Тлумачення вказаних норм свідчить про те, що кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним, оплатним і двостороннім правочином.

Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушеного права. У даному випадку така вимога стосується визнання недійсним договору у зв`язку з його невідповідністю на момент укладення такого договору нормам чинного законодавства.

Оскільки кредитний договір між сторонами укладений 07 березня 2012 року шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил, саме з моменту підписання цього правочину і повинна обчислюватися позовна давність.

Разом з тим, з відповідним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 03 липня 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку, встановленого статтею 257 ЦК України, про застосування наслідків спливу якого заявив відповідач в суді першої інстанції. Про поважні причини пропуску позовної давності позивач не повідомив.

Враховуючи викладене, правові підстави для задоволення позову відстутні.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання частково недійсним кредитного договору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами пунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судові витрати, понесені відповідачем за подачу апеляційної скарги документально підтверджуються в розмірі 730,80 грн (а. с. 206 т.1).

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 730,80 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Сокуренка Євгена Сергійовича - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПриватБанк» про визнання частково недійсним кредитного договору - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ПриватБанк» 730,80 (сімсот тридцять грн 80 коп.) судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова