Постанова

Іменем України

19 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 755/11613/18

провадження № 61-15721св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - державне підприємство «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України»,

третя особа - голова комісії з реорганізації державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» Головачев Ігор Миколайович ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 квітня 2019 року у складі судді Арапіної Н. Є. та постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2019 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Андрієнко А. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров`я України», третя особа - голова комісії з реорганізації державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров`я України» Головачев І. М., у якому просила:

- визнати наказ відповідача від 01 червня 2018 року № 21-О про її звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України незаконним та скасувати;

- поновити її на посаді заступника головного лікаря з медичних питань у державному підприємстві «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров`я України»;

- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 липня 2017 року до дня звернення до суду у розмірі 16 579,71 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 11 серпня 2017 року вона працювала на посаді заступника головного лікаря з медичних питань у державному підприємстві «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров`я України».

Наказом відповідача від 01 червня 2018 року її звільнено з посади з 04 червня 2018 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

02 липня 2018 року відповідач вніс зміни до наказу про її звільнення, змінивши дату звільнення з 04 червня 2018 року на 02 липня 2018 року.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки її було звільнено під час перебування на лікарняному. Крім того, відповідачем не було отримано згоду профспілкового органу на її звільнення.

Позивач просила суд позовні вимоги задовольнити.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 липня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що звільнення позивача з роботи здійснено відповідачем з дотриманням норм трудового законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погодившись з таким вирішенням спору, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 аргументована тим, що суди неповно з`ясували обставини, що мають значення для вирішення справи, зокрема, що її звільнення проведено з посади, яку вона не займала, та під час перебування на лікарняному, не надали усім доказам та доводам належної правової оцінки та дійшли помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідач та третя особа не надали належних та допустимих доказів законного звільнення позивача у період тимчасової непрацездатності.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

Державне підприємство «Республіканська клінічна лікарня Міністерства охорони здоров`я України» подало заперечення, в яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, які ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров`я України», третя особа - голова комісії з реорганізації державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров`я України» Головачев І. М., про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Витребувано з Дніпровського районного суду міста Києва зазначену справу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 11 серпня 2017 року ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових правовідносинах, працювала на посаді заступника головного лікаря з медичних питань.

За правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалість робочого часу для адмінуправління становить 40 годин на тиждень при п`ятиденному робочому тижні з 9 год. 00 хв. до 17 год. 30 хв. з перервою на обід з 13 год. 00 хв. до 13 год. 30 хв. У п`ятницю закінчення роботи о 16 год. 30 хв.

Згідно з актом від 03 травня 2018 року, складеним головою комісії з реорганізації Головачевим І. М. та свідками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , позивач була відсутня на робочому місці 03 травня2019 року з 9год. 00 хв. до 13 год. 00 хв.

У пояснення, наданих голові комісії з реорганізації, позивач вказувала, що 03 травня 2018 року вона прийшла на роботу о 07 год. 30 хв. та вела прийом до 09 год. 30 хв., а згодом до 13 год. 00 хв. була присутня на страйку, після чого прибула на робоче місце о 13 год. 15 хв.

Згідно зі службовою запискою голови дисциплінарної комісіїГанчук Г. В . від 30 травня 2018 року та висновком дисциплінарної комісії рекомендовано застосувати до позивача дисциплінарне стягнення за порушення трудової дисципліни у вигляді звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Наказом державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров`я України» від 01 червня 2018 року № 21-0 позивача звільнено з посади заступника головного лікаря з 04 червня 2018 року відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Наказом державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров`я України» від 18 червня 2018 року № 24-0 внесено зміни до наказу від 01 червня 2018 року № 21-0 щодо дати звільнення з 04 червня 2018 року на 18 червня 2018 року.

Наказом державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров`я України» від 01 липня 2018 року № 24-0 вдруге внесено зміни до наказу Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров`я України» від 01 червня 2018 року № 21-0, змінено дату звільнення ОСОБА_1 з 04 червня 2018 року на 02 липня2018 року.

Наказом державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров`я України» від 30 серпня 2018 року № 99-к внесено зміни до наказу від 01 червня 2018 року № 18, доповнено назву посади словами «з медичних питань».

За інформацією Фонду соціального страхування, наведеної у листі від 12 серпня 2018 року та довідці про результати оперативної перевірки обґрунтованості видачі листів непрацездатності державним підприємством «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров`я України» АДІ № 156086 з 19 червня 2018 року до 27 червня 2018 року, встановлено необґрунтовану видачу на ім`я ОСОБА_1 листків непрацездатності серій АДІ № 156086 - з 19 червня 2018 року до 27 червня 2018 року, АДЕ № 314302 - з 03 червня 2018 року до 08 червня 2018 року, АДЕ № 314303 - з 11 червня 2018 року до 15 червня 2018 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав передбачених пунктами 1,2-5,7 статті 40 і пунктами 2, 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (частина четверта статті 40 КЗпП України).

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач 03 травня 2018 року була відсутня на робочому місці з 9 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв. без поважних причин, що становить 4 години. Вказані обставини фактично визнані нею при наданні пояснення в ході дисциплінарного провадження.

При зверненні до суду позивачем визначені підстави оскарження свого звільнення, зокрема, що звільнення відбулось з посади, яку вона не займала, у період її тимчасової непрацездатності і за відсутності погодження з профспілковим комітетом.

У наказі про звільнення позивача було вказано про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника головного лікаря, проте у подальшому наказом відповідача були внесені зміни щодо посади, з якої звільнено позивача. Також шляхом внесення змін до наказу була змінена дата звільнення з 04 червня 2018 року на 02 липня 2018 року.

Внесення змін до виданих наказів, регулюється локальними актами підприємства. А отже, саме по собі внесення змін до наказу не може вважатися порушенням прав працівника.

З урахуванням внесених до наказу змін, звільнення позивача відбулось з 02 липня 2018 року, даних про її перебування у цей час в стані непрацездатності матеріали справи не містять, а отже посилання позивача на її звільнення в період тимчасової непрацездатності є безпідставними.

Перевіряючи доводи позивача щодо відсутності згоди профспілки на її звільнення, суди встановили, що відповідач звертався до профспілкової організації з поданням про звільнення позивача. Проте, надану профспілкою відмову суди визнали необґрунтованою.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановивши, що звільнення позивача проведено відповідачем з дотриманням норм трудового законодавства, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували обставини, що мають значення для вирішення справи, та не надали усім доказам і доводам належної правової оцінки, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, а зводяться до оцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативоюсудів першої та апеляційної інстанцій відповідно до статтей 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 квітня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 29 липня 2019 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук