Справа № 297/638/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 грудня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :

судді-доповідача : Готри Т.Ю.,

суддів : Кожух О.А., Куштана Б.П.,

з участю секретаря : Кучінки Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на заочне рішення Берегівського районного суду від 8 травня 2017 року, постановлене суддею Ільтьо І.І., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області про усунення перешкод у користуванні майном, позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення,

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, позбавлення права користування жилим приміщенням та виселення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить йому на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону) 28 лютого 2017 року, згідно з протоколом проведення електронних торгів від 27 січня 2017 року № 231936. У спірному будинку зареєстровані відповідачі, які відмовляються добровільно знятись з реєстраційного обліку, що створює для нього незручності, перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм житлом та порушує його право власності на нерухоме майно.

На підставі наведеного, позивач просив суд усунути перешкоди в користуванні майном, шляхом визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 травня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Позбавлено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та виселено їх із вказаного будинку. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 травня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просив скасувати заочне рішення Берегівського районного суду від 20 січня 2017 року, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити. Вказував на те, що суд безпідставно встановив, що право позивача на житло є порушеним, оскільки лише сам факт проживання відповідачів у спірному будинку не свідчить про таке, за відсутності підтверджуючих доказів про це. А тому позов ОСОБА_2 вважає безпідставним. Окрім цього, судом не враховано, що таким рішенням його та його матір, яка є особою похилого віку, практично викинув на вулицю і вони будуть вимушені стати жебраками. Також суд не врахував положень ч.2 ст.109 ЖК України, згідно з якою громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Однак у рішенні суду інше жиле приміщення, яке їм надається, не зазначено.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про день, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з пунктом 9 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд виходив із того, що право позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю порушено, оскільки у належному йому житловому будинку без законних підстав проживають відповідачі, з якого в добровільному порядку висилитись не бажають, а тому дійшов висновку, що порушене право позивача, як нового власника спірного будинку, підлягає захисту на підставі статей 317, 321, 391 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, оскільки такого суд дійшов із додержанням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судом установлено, що ОСОБА_2 27 січня 2017 року придбав на прилюдних торгах житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , що стверджується протоколом проведення електронних торгів від 27.01.2017 №231936.

28 лютого 2017 року приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Мирончук О.В. видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону) та зареєстровано право власності позивача на вказаний будинок.

Після придбання будинку позивач довідався, що в ньому зареєстровані його колишній власник ОСОБА_1 та його мати ОСОБА_3 , що стверджується листом Берегівського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області (далі - Берегівського РВ ГУДМС України в Закарпатській області) від 21 березня 2017 року № 18/601.

На вимогу позивача виселитися із вказаного будинку відповідачі відмовляються, чим порушують його право власності на цей будинок та створюють йому перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1, 2 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Положеннями статті 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1 ст. 405 ЦК України).

Судом установлено, що позивач ОСОБА_2 спірний житловий будинок придбав на прилюдний торгах.

Також установлено, що попередній власник ОСОБА_1 указаний житловий будинок придбав не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, і цей будинок не був предметом іпотеки.

Закарпатським апеляційним судом, з метою повного з`ясування дійсних обставин справи, було витребувано з Берегівського районного суду цивільну справу №297/736/17 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Сетам», Берегівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про визнання електронних торгів з продажу житлового будинку недійсними.

Матеріалами зазначеної цивільної справи установлено, що у проваджені Берегівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області перебувало зведене виконавче провадження №52666754 з примусового виконання виконавчих листів, а саме : виконавчого листа №1-233/11, виданого 12.08.2014 Берегівським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 34 554,26 грн; виконавчого листа №297/1500/16-ц, виданого 07.09.2016 Берегівським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 53 998,58 грн; виконавчого листа № 297/1500/16-ц, виданого 07.09.2016 Берегівським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 551,21 грн. Всього по зведеному виконавчому провадженню сума, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 становить 89 104,05 грн.

Отже, житловий будинок, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , реалізовувався не як предмет іпотеки, оскільки виконавче провадження було відкрито на підставі рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 грошових коштів, а не звернення стягнення на предмет іпотеки.

ОСОБА_1 в судовому порядку оскаржувались електронні торги, проте рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 26 травня 2017 року, що набрало законної сили, ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання електронних торгів з реалізації ДП «Сетам» арештованого нерухомого майна - житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , які оформлені протоколом №231936 від 27.01.2017, та скасування свідоцтва про придбання ОСОБА_2 з електронних торгів житлового будинку від 28.02.2017 та зареєстрованого в реєстрі №524 - відмовлено.

Отож, наведеними вище доказами встановлено, що спірний житловий будинок не був реалізований відповідно до Закону України «Про іпотеку», так як не є іпотечним майном, а був реалізований відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», тобто на нього було звернено стягнення з метою виконання судових рішень про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 грошових коштів.

Згідно з платіжним дорученням №333 від 07.03.2017 ОСОБА_1 , за його письмовою заявою від 06.03.2017, на його банківський рахунок було перераховано залишок грошових коштів в сумі 44 103,60 грн., після реалізації вказаного будинку.

За наведених обставин, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин статті 391 ЦК України і захист права нового власника майна.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом положень ч.2 ст.109 ЖК України, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Тобто, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У справі, що розглядається, новий власник, який придбав житло на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосувати вимоги статті 391 ЦК України і захистити права неволодіючого власника.

Разом із тим, з усталеної практики Верховного Суду України вбачається захист прав колишнього власника, із застосуванням положень статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, на переконання Великої Палати Верховного Суду, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Невиконання кредитних зобов`язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла. Це створило напругу в суспільстві, яка могла призвести до масових заворушень.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

З наведеного можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Однак, враховуючи ту обставину, що спірний житловий будинок не перебував в іпотеці і не реалізовувався як предмет іпотеки в порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку», а був реалізований відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» на виконання судових рішень про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів на користь ОСОБА_6 , що виключає застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.109 ЖК України та захист прав колишнього власника спірного будинку.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відповідача без задоволення, оскільки рішення судом першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Берегівського районного суду від 8 травня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач : Судді :