Житомирський апеляційний суд
Категорія 29 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.,

за участю секретаря Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/10206/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Сингаївського О.П. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, у якому просила стягнути із ОСОБА_2 60758,00 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 1000,00 грн - моральної шкоди. Позовні вимоги мотивувала тим, що проживає по сусідству із відповідачем у будинку АДРЕСА_1 . 12 липня 2017 року на балконі її квартири сталася пожежа, у результаті якої, згоріло 7 кв.м. квартири, двері на балкон та у кімнату, а також речі, меблі та продукту, на загальну суму 60758,00 грн. Відповідно до акту про пожежу від 12.07.2017 ймовірною причиною пожежі стала необережність під час паління. Зазначала, що вона не палить, проте відповідач проживаючи на поверх вище є заядливим палієм разом з усіма членами сім`ї та вважає, що саме дії ОСОБА_2 знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із вчиненням пожежі, відтак просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 18 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог. На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги свідчення допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_3 , який бачив, що у день виникнення пожежі, на балконі поверхом вище, відповідач разом із компанією палили та кидали недопалки із балкону.

Апеляційний суд перевіривши правильність застосування судом першої інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_2 Квартира розташована на дванадцятому поверсі чотирнадцяти поверхового будинку. 12 липня 2017 року на балконі позивача сталася пожежа. Відповідно до акту про пожежу від 12.07.2017 та додатку до акту про пожежу від 02.08.2017, складених головним інспектором ЖМВ Хомутовським Є.В. , пожежею було знищено 7 кв.м. сміття, двері балкону, двері в кімнату, кабелі, тощо. Причина пожежі - ймовірність під час паління.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку, що остання не надала належних та достатніх доказів на підтвердження вини відповідача у виникненні пожежі.

Апеляційний суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Згідно ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом ст.1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Аналіз наведеної норми права з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14.

Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дав їм належну оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку згідно із вимогами ЦПК України.

Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Разом з тим, наявний у матеріалах справи акт про пожежу наданий ОСОБА_1 не дає достатніх та беззаперечних підстав, які б підтверджували вину відповідача у виникненні пожежі та відповідно на відшкодування останнім заподіяної матеріальної та моральної шкоди. Інших доказів, на підтвердження своїх доводів та посилань, ОСОБА_1 суду не надано.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є аналогічними доводам позовної заяви та були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який з дотриманням вимог статей 76-81 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 28 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді