Провадження № 22-ц/801/2430/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 рокуСправа № 127/20680/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 жовтня 2019 року, постановлене у складі судді Бессараб Н.М., в залі суду,

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 20.02.2018 року між ФОП ОСОБА_1 (виконавець) та ОСОБА_2 (замовник) було укладено договір №б/н про надання послуг по просуванню до продажу об`єкта нерухомості. Відповідно до умов Договору виконавець зобов`язувався здійснювати пошук покупців та надавати замовнику послуги по просуванню до продажу, шляхом проведення рекламних та маркетингових заходів, належного замовнику нерухомого майна, а саме: 8/25 часток приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (об`єкт).

Відповідно до п. 1.2. Договору комплекс заходів по просуванню включав в себе: пошук потенційних покупців об`єкту, рекламу у засобах масової інформації, на тематичних сайтах в мережі Інтернет, покази об`єкта потенційним покупцям, участь у переговорах між замовником та потенційними покупцями, та ін.

За вказані послуги замовник зобов`язувався у день укладення правочину про відчуження об`єкту сплатити 29120 грн., що на дату укладення Договору було еквівалентно 1120 доларів США.

28.04.2018 між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір міни, серія та номер: 3107, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком Володимиром Борисовичем (номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно: 25942632).

Позивач вважає, що свої зобов`язання за Договором він виконав в повному обсязі, однак в порушення п. 3.1. Договору відповідач не розрахувався за надані послуги та не передав грошові кошти в сумі 29120 грн.

У відповідності до п. 4.3. Договору, у разі невиконання замовником умов Договору, серед іншого нездійснення оплати за надані послуги, він зобов`язується сплатити санкцію у розмірі подвійної вартості послуг, вказаної у п. 3.1. Договору, що становить 58240 грн. Вказана санкція встановлена за домовленістю сторін на підставі ст. 546 ЦК України та за своєю правовою природою являється неустойкою у вигляді штрафу у розмірі 200% від суми невиконаного зобов`язання.

Окрім того, п. 4.2. Договору встановлено, що у випадку прострочення у виплаті платежів за Договором, замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

У зв`язку з тим, що відповідач ухиляється від виконання взятого на себе зобов`язання щодо повернення коштів, тому позивач звернувшись в суд з позовом просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 29120 грн. заборгованості за договором про надання послуг по просуванню до продажу об`єкта нерухомості від 20.02.2018 року, 58240 грн. - штраф, 3066,77 грн. - пеня, а всього 90426,77 грн. та судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 29120 грн. заборгованості за договором про надання послуг по просуванню до продажу об`єкта нерухомості від 20.02.2018 року і 3066,77 грн. пені, а всього 32186,77 грн. (тридцять дві тисячі сто вісімдесят шість гривень 77 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , будучи вільним в укладенні договору та визначенні його умов, керуючись свободою договору, наданою статями 6, 627 ЦК України, умови Договору про надання послуг по просуванню до продажу об`єкта нерухомості від 20.02.2018 року з виконавцем ОСОБА_1 визначив, не відмовився від його укладення та приймав його виконання.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені, суд свій висновок мотивував тим, що пеня та штраф є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - за прострочення виконання грошових зобов`язань, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу у якій зазначає, що рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому факту, що сторони пов`язували виконання договору з продажем об`єкту нерухомого майна, тоді як відповідач договір купівлі-продажу нерухомого майна не укладав, і відповідно не має обов`язку по сплаті коштів за договором.

Також у апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції помилково поклав в основу судового рішення покази свідка ОСОБА_4 , котра є співробітником позивача та відповідно зацікавленою особою.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та зазначає, що об`єкт нерухомості було відчужено ОСОБА_1 - покупцю, яка була знайдена позивачем в процесі виконання умов договору, що підтверджується показами свідка ОСОБА_4 , а тому висновок суду про стягнення коштів за договором з ОСОБА_2 є правильним. У відзиві ОСОБА_1 просить суд в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити.

Також апеляційну скаргу подано ОСОБА_1 , у якій зазначає, що в цілому він погоджується з висновком суду першої інстанції щодо фактичних обставин, однак не може погодитись із висновком суду в частині застосування штрафних санкцій за договором.

Позивач вважає, що у даному спорі має місце не виконання відповідачем умов договору, які не стосуються оплати і тягнуть за собою цивільно-правову відповідальність, передбачену умовами договору, а саме штраф у розмірі подвійної вартості послуг, що становить 58240 грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафних санкцій та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу на не надав.

Апеляційна скарга на підставі ст. 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга подана ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.02.2018 року між ФОП ОСОБА_1 (виконавець) та ОСОБА_2 (замовник) було укладено договір №б/н (надалі - Договір) про надання послуг по просуванню до продажу об`єкта нерухомості (а.с. 8-9).

Відповідно до умов п.1.1, 1.2 Договору виконавець протягом визначеного в Договорі періоду надає замовнику за плату комплекс послуг по просуванню до продажу об`єкту нерухомості шляхом здійснення маркетингових та інших засобів. Зміст послуг - пошук потенційного покупця на об`єкт нерухомості, що належать замовнику, шляхом здійснення наступних маркетингових та інших заходів: рекламування в засобах масової інформації; рекламування на тематичних сайтах в мережі Інтернет; пошук у власній базі та в засобах масової інформації, в мережі Інтернет пошуку потенційних покупців та надання інформації про об`єкт нерухомості; показ об`єкту нерухомості потенційним покупцям в присутності замовника (або без присутності замовника); участь в переговорах між замовником та потенційним покупцем; за окремим письмовим дорученням, організація укладення договору про наміри, договору купівлі-продажу та іншого договору про відчуження; за окремим письмовим дорученням замовника організовує підготовку документів, необхідних для відчуження об`єкту нерухомості. Вид та місцезнаходження об`єкту нерухомості, що підлягає відчуженню: 8/25 приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п. 3.1 Договору за виконання послуг, зазначених у Договорі, замовник зобов`язується оплатити послуги виконавцю в розмірі 29120 грн., що еквівалентно 1120 доларів США. Оплата здійснюється замовником на користь виконавця в день укладання правочину (договору), на підставі якого здійснюється відчуження об`єкту нерухомості. А у випадку дострокового розірвання даного Договору - в день дострокового розірвання даного Договору.

Відповідно до п. 3.2 Договору сторони погодили наступне: враховуючи, що виконавцем проводиться комплекс маркетингових та інших заходів по об`єкту нерухомості, тому у випадку відчуження об`єкту нерухомості на користь покупця, який безпосередньо не знайдений виконавцем, сторони розуміють, що об`єкт нерухомості відчужений внаслідок здійснення Виконавцем маркетингових та інших заходів, тому вартість послуг визначена в п. 3.1 даного Договору сплачується замовником на користь виконавця в повному обсязі. Оплата здійснюється і в тому разі, якщо виконавцем була проведена лише частина заходів, оскільки результатом послуги є продаж об`єкту нерухомості.

Отже, за змістом вищевказаного пункту результатом надання послуг є продаж об`єкту нерухомості, а саме: 8/25 приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

У постанові Верховного Суду в складі Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зроблено висновок про те, що за принципом Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

Оскільки, ОСОБА_1 будучи автором договору №б/н (надалі - Договір) про надання послуг по просуванню до продажу об`єкта нерухомості, визначив, що результатом надання послуг є продаж об`єкту нерухомості, то відповідно і право на оплату послуги він має лише за результатом укладення саме договору купівлі-продажу.

Як видно з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 не укладав договору купівлі-продажу щодо об`єкту нерухомості, а саме: 8/25 приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як аналіз положень п. 3.2. договору вказує на те, що він застосовується за умови проведення виконавцем комплексу маркетингових та інших заходів спрямованих саме на продаж об`єкту нерухомості.

Судом встановлено, що на підтвердження факту виконання зобов`язань за договором, ОСОБА_1 надано лише ксерокопії оголошень, розміщених на інтернет-ресурсах dom.ria.com, olx.ua, однак вказані ксерокопії не можуть бути прийняті до уваги як доказ надання послуг за спірним договором, оскільки не містять вихідних даних, що могли б ідентифікувати об`єкт нерухомості, а саме: 8/25 приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , також за змістом ксерокопії оголошень про продаж не можливо встановити, що вони розміщені саме на виконання умов договору про надання послуг по просуванню до продажу об`єкту нерухомості б/н від 29.02.2018, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Крім того, за умовами укладеного між сторонами договору, ФОП ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання вчиняти дії спрямовані на продаж об`єкта нерухомості шляхом рекламування в засобах масової інформації, рекламування на тематичних сайтах в мережі Інтернет, пошуку у власній базі та в засобах масової інформації в мережі Інтернет потенційних покупців та надання їм інформації про об`єкт нерухомості, участі у переговорах між замовником та потенційним покупцем, однак позивачем не надано доказів на підтвердження виконання вказаних послуг.

Доводи ОСОБА_1 , що саме завдяки наданим послугам за договором було знайдено потенційного покупця ОСОБА_1 документально не підтвердженні.

Суд першої інстанції вважав вказані обставини доведеними лише на підставі показів свідка ОСОБА_4 , однак такий висновок суду є помилковим з огляду на наступне.

Так, в силу вимог процесуального закону при оцінці доказів суд повинен з`ясувати відношення всіх свідків до даної справи й стосунки зі сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, характер їх заінтересованості у справі, джерела проінформованості свідка про факти, які ним повідомляються (особисто чи з повідомлень інших осіб), правильність сприйняття ними обставин, що мають значення для справи, наявність протиріч у показаннях свідків та їх причини, підтвердження чи спростування цих показань іншими доказами.

Характер особистих взаємовідносин свідків зі сторонами й характер їхньої заінтересованості у справі повинні бути враховані судом при дослідженні та оцінці показань свідків в порядку ст. 89 ЦПК України.

Усупереч зазначеним процесуальним нормам, суд прийняв як докази показання свідка ОСОБА_4 не надавши їм належної правової оцінки у сукупності з іншими доказами по справі.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_4 перебуває у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці (а.с. 124), а тому колегія суддів критично оцінює її покази та вважає такими, що не можуть бути покладені в основу судового рішення за відсутності інших доказів, котрі також підтверджували б ці обставини.

Крім того, суд першої інстанції не допитував у якості свідка ОСОБА_1 , а без її показів відсутні підстави вважати, що саме завдяки наданим позивачем послугам за договором, було знайдено потенційного покупця.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сторони в суді апеляційної інстанції не заявляли клопотання про виклик свідків, а силу принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд апеляційної інстанції не вправі збирати докази з власної ініціативи.

Таким чином, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження виконання ним всього об`єму послуг, передбачених договором, при цьому розмір винагороди, щодо стягнення якої заявлено вимогу, умовами договору передбачений за надання послуг спрямованих на продаж об`єкта нерухомості.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

В той же час матеріали справи не містять доказів на підтвердження надання послуг за спірним договором (актів виконаних робіт, довідок, тощо), обов`язок по наданню яких покладено на позивача і останнім такі відомості не надані.

Отже, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факт виконання ним своїх зобов`язань за договором про надання посередницьких послуг по просуванню до продажу об`єкта нерухомості і відповідно вимоги про стягнення винагороди за надані послуги та застосування штрафних санкцій до відповідача задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який звільнений від сплати судового збору, тому із ОСОБА_1 на користь держави слід стягнути судовий збір за подання ОСОБА_2 апеляційної скарги в розмірі 1356,4 грн..

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 жовтня 2019 року скасувати та постановити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 1356,4 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Суддя-доповідач: В.В. Оніщук