ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 596/852/19Головуючий у 1-й інстанції Митражик Е.М.
Провадження № 22-ц/817/1125/19 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участі секретаря -Кантицької О.І.

та сторін - представника ОСОБА_1 адвоката Аламбець Н.М.; третя особа - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 596/852/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 18 вересня 2019 року, ухваленого суддею Митражик Е.М., повний текст рішення складений 24 вересня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_2 про виселення,

В С Т А Н О В И В:

у травні 2019 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про виселення з належного їй на праві приватної власності житлового будинку, що в АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову посилається на те, що відповідач по справі є колишнім зятем, який зареєстрований і фактично проживає в належному їй житловому будинку. Однак поведінка ОСОБА_1 є неналежною, він не сплачує ні комунальні платежі, ні орендну плату за користування житлом, постійно вчиняє сварки, бійки, зловживає спиртними напоями. Відповідач є агресивним та погрожує їй та її дочці ОСОБА_2 . Ними неодноразово викликалась поліція, до відповідача застосовувались усі заходи громадського впливу. Спільне проживання неможливе, відповідач своїми діями перешкоджає їй користуватись власним житлом, тому просить в порядку ч.1 ст. 116 ЖК України виселити ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 18 вересня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , жительки АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКНН НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_6 , жителя АДРЕСА_1 ) про виселення - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Гусятинського районного суду від 18 вересня 2019 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції обґрунтував своє рішення тим, що правопорушення допущені відповідачем по справі здійснені в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням, розташованим за адресою АДРЕСА_1 .

Проте, у позовній заяві було зазначено, що ОСОБА_3 є власником спільного домоволодіння та що її права як власника порушуються, оскільки відповідач своїм проживанням у домоволодінні чинить для неї перешкоди. ОСОБА_1 не сплачує комунальні послуги. Також нею подано достатньо доказів для підтвердження щодо систематичного порушення відповідачем правил мирного співжиття усіх жителів даного домоволодіння.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 у якому зазначив, що апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Конфлікти між ним та ОСОБА_2 (колишня дружина) не стосувались житлових відносин та не мали відношення до користування спірним будинком.

Постанови Гусятинського районного суду Тернопільської області від 4.07.2011 року, від 29.04.2014 року та від 10.05.2011 року про притягнення за ч. 1 та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП за насильство в сім`ї відносно дружини ОСОБА_2 та тещі ОСОБА_3 , вирок Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30.07.2018 року за яким визнано його винним за ч. 1 ст. 125 КК України, а саме за спричинення 22.05.2018 року тілесних ушкоджень ОСОБА_2 та 10.05.2011 року не свідчать про те, що до нього внаслідок систематичного порушення ним правил співжиття, яке робить неможливим для інших проживання із ним в одному будинку, вживались заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Вчинені ним правопорушення, що передбачені ч. 1 та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 125 КК України стосується особистих відносин між ним та третьою особою по справі ОСОБА_2 , а не порушень правил співжиття у сфері житлових відносин щодо ОСОБА_3 .

Також зазначив, що безпідставним є застосування до правовідносин, що виникли між сторонами ст. 391 ЦК України за відсутності підстав для виселення, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, оскільки виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК Української РСР підстави для позбавлення права на житло. Крім того, ст. 391 ЦК України не передбачає виселення.

Та обставина, що позивачка є власником житлового будинку незакінченого ще будівництвом, сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають.

В порушення приписів ст. ст. 76-81, 83 ЦПК України позивачкою не надано суду належних, допустимих, достовірних доказів, які б підтверджували укладення міни ними договору найму конкретного приміщення в будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , з визначенням розміру оплати за його користування або визначення розміру його частки в оплаті загальних витрат на утримання будинку. А тому доводи апелянта про те, що він не приймає участі в жодних витрат як додаткова підстава для виселення не мають юридичного значення.

У судове засідання ОСОБА_3 не з`явилась, подала заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутність, апеляційну скаргу підтримує з мотивів, викладених в ній

Представник ОСОБА_1 адвокат Аламбець Н.М. апеляційну скаргу не визнав, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, зіславшись на доводи, викладені у відзиві.

Третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи, не знайшов свого підтвердження факт систематичного порушення правил співжиття ОСОБА_1 та застосування у зв`язку з цим до нього заходів запобігання і громадського впливу з боку відповідних органів, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, які виявилися безрезультатними.

З таким висновком погоджується колегія суддів.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником незакінченого будівництвом житлового будинку в АДРЕСА_1 , про що свідчить копія свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок незакінчений будівництвом від 24.07.1987 року, видане виконавчим комітетом Копичинецької міської Ради народних депутатів Гусятинського району (а.с.11).

Згідно повідомлення Чортківського міжміського бюро технічної інвентаризації № 619 від 18.09.1987 року, адресованого ОСОБА_3 незакінчені будівництвом житлові будинки реєстрації не підлягають. Тільки після закінчення будівництва передбачених проектом будівель і споруд та повного благоустрою присадибної земельної ділянки, як це передбачено договором забудови і введення в експлуатацію даного житлового будинку приймальною комісією при виконкомі Копичинської міської Ради народних депутатів, за нею буде зареєстровано на праві особистої власності вказаний житловий будинок.

Відповідно до довідки Копичинецької міської ради Гусятинського району Тернопільської області № 1168 від 13.05.2019 року рішенням Копичинецької міської ради вулиця Калініна була перейменована на вулицю Стефаника (а.с.20).

Заочним рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 09.08.2010 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 21.09.1986 року Копичинською міською радою Гусятинського району Тернопільської області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 41 (а.с.18).

Відповідач зареєстрований та фактично проживає за спірною адресою з 1986 року, що видно із довідки №1307 від 28.05.2019 року Копичинецької міської ради, відмітки в паспорті та не заперечується третьою особою ОСОБА_2 (а.с.24, 45)

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Заявляючи вимогу про виселення, позивач посилається на неможливість співжиття з відповідачем.

Згідно вимогам ст. 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Так, вимогами ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР передбачено, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час триваючої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, тощо.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Постановами Гусятинського районного суду Тернопільської області від 04.07.2011 року та від 29.04.2014 року ОСОБА_1 притягувався за ч. 1 та ч.2 ст. 173-2 КУпАП за насильство в сім`ї відносно своєї дружини ОСОБА_2 (а.с.16-17).

Постановою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 10.05.2011 року ОСОБА_1 притягувався за ч.1 ст. 173-2 КУпАП за насильство відносно своєї дружини ОСОБА_2 , та тещі ОСОБА_3 (а.с.19).

Вироком Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30.07.2018 року ОСОБА_1 визнано винним за ч.1 ст. 125 КК України, а саме за спричинення ним 22.05.2018 року тілесних ушкоджень ОСОБА_2 . (а.с.14-15).

Як зазначено в ст. 39 Кодексу України про адміністративні правопорушення якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню.

Враховуючи вимоги ст. 39 КпАП України, суд першої інстанції підставно не взяв до уваги як доказ на систематичне порушення правил співжиття відповідачем прав апелянта, так постанови Гусятинського суду у справах про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у 2011 та 2014 роках втратили юридичну силу, а також не являються підтвердженням факту здійснення заходів попередження відповідача про його виселення, у разі продовження останнім вчинення таких дій.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що вирок Гусятинського райсуду від 30.07.2018 року стосується правовідносин, які виникли між відповідачем та його колишньою дружиною третьою особою ОСОБА_2 , а не позивачки, а тому правопорушення, що допущенні відповідачем в інших правовідносинах не мають відношення до користування сторонами жилого приміщення.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів систематичного порушення правил співжиття та роблять неможливим проживання ОСОБА_3 разом з відповідачем в одному будинку не надано.

Крім того, відсутні докази, які б свідчили про застосування до відповідача заходів попередження та громадського впливу за порушення правил співжиття, які не дали результату, а тому підстав для виселення ОСОБА_1 з житлового будинку, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до рішення ЄС з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" в контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що визначено поняття "житло" - не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних оббставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Крім того, в разі припинення сімейних відносин із власником будинку колишні члени його сім`ї не втрачають право користування займаним ними жилим приміщенням. Та обставина, що особа є власником жилого приміщення, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають.

За таких обставин колегія суддів вважає, що, попри твердження апеляційної скарги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_1 , у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати у відповідності до вимог ч.6 ст. 141 ЦПК України - якщо сторона, на користь якої ухвалено рішення, від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що ухвалою апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року ОСОБА_3 звільнено від сплати судового збору, тому судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 18 вересня 2019 року - залишити без змін.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2019 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Н.М. Храпак