Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 522/8370/16-ц

провадження № 61-31556 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В.,

Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - ОСОБА_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 ;

представники відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року у складі судді Кравчук Т. С. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Станкевича В. А., Сєвєрової Є. С.,

Сидоренко І. П.,

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_3 про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 31 березня 2001 по 06 червня

2013 року він перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі.

За час перебування у шлюбі ними придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка була оформлена на відповідача на підставі свідоцтва про право власності.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 85,6 кв. м, житловою площею 45,4 кв. м, а також встановити порядок виконання рішення суду, яке є підставою для державної реєстрації за ним права власності на зазначену квартиру.

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до

ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що на час звернення ОСОБА_1 з позовом про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя вона знаходилась на сьомому місяці вагітності. Зазначала, що у результаті такого вчинка ОСОБА_1 її фізичний та моральний стан погіршився. Вона вимушена була звернутись до спеціалістів для отримання юридичної допомоги, що завдало їй шкоди.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду у розмірі 12 500 грн за надану їй юридичну допомогу та 50 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Протокольною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_3 прийнято до спільного розгляду із позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 85,6 кв. м, житловою площею 45,4 кв. м.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира була придбана сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбу за спільні кошти, що не заперечується відповідачкою. Саме по собі рішення суду є підставою для реєстрації за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири, тому у частині встановлення порядку виконання судового рішення суд відмовив. Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , то суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами спричинення їй моральної шкоди. Суд відмовив у задоволенні стягнення судових витрат у розмірі 12 500 грн, так як відповідно до положень статті 88 ЦПК України (2004 року), судові витрати стягуються з відповідача тільки у разі задоволення позову.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси

від 10 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції

не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними. Оскільки спірна квартира була придбана сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі й за спільні кошти, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину спірної квартири. Також зазначив, що

ОСОБА_3 не надала будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження протиправної поведінки ОСОБА_1 та спричинення у зв`язку з цим їй моральної шкоди. Оскільки у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено, то суд першої інстанції правильно вважав, що відсутні законні підстави для стягнення з відповідача судових витрат у розмірі 12 500 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 березня 2001 року по 06 червня

2013 року. ОСОБА_3 своєю працею сплачувала дольову участь за зазначену квартиру з 16 липня 2008 року до 16 липня 2013 року, у той час як шлюбні відносини між сторонами та спільне господарство припинені у червні 2011 року. Незважаючи на виникнення права власності на спірну квартиру у період шлюбу, розрахунки за це майно ОСОБА_3 тривали і після припинення шлюбних відносин з позивачем, тобто значна частина грошових коштів, за які придбавалося спірне майно, є особистими грошовими коштами ОСОБА_3 . Крім того, за час перебування у шлюбу придбано

не лише нерухоме майно (спірна квартира), а й рухоме майно, а саме: автомобіль марки AUDI A5, номерний знак номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований на батька відповідача - ОСОБА_6 Також суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про призначення судово-технічної будівельної експертизи, на розгляд якої пропонувалося поставити питання про ринкову вартість спірної квартири. Таким чином, суд першої інстанції порушив норми процесуального та матеріального права, що унеможливило повно з`ясувати вищевказані обставини та передчасно визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірної квартири. Суд апеляційної інстанції на зазначені порушення уваги не звернув та не усунув їх, відхиливши апеляційну скаргу.

Доводи осіб, які подали заперечення на касаційну скаргу

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, оскільки суди, встановивши всі обставини справи, надавши їм належну правову оцінку, дійшли правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , яка, по суті, заявляючи про певні вимоги в касаційній скарзі, позову не пред`являла.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 серпня 2017 року касаційне провадження

у вказаній справі відкрито та витребувано її з суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України

у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судова справа передана судді-доповідачу.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків

не спростовують.

За касаційною скаргою ОСОБА_3 оскаржувані судові рішення переглядаються у частині висновків про часткове задоволення позову ОСОБА_1

Касаційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що з 31 березня 2001 по 06 червня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна

від 30 липня 2008 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 85,6 кв. м, підстава - договір про дольову участь у будівництві

(у частині квартири) від 01 липня 2005 року, трьох додаткових угод від 01 липня 2005 року, додаткової угоди від 19 липня 2005 року, акту прийому передачі

(а. с. 53).

Статтею 51 Конституції України передбачено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною другою статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом з тим аналіз статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу.

Зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України

від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року

у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, оскільки придбані за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ,

а презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя останньою не спростована. У зв`язку з цим спірне нерухоме майно підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних ідеальних частках (без реального поділу), залишаючись у їхній спільній частковій власності.

Посилання у касаційній скарзі стосовно того, що ОСОБА_3 своєю працею сплачувала дольову участь за спірну квартиру з 16 липня 2008 року до

16 липня 2013 року, є безпідставними, тому що за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, проте ОСОБА_3 ці обставини не довела.

Доводи касаційної скарги про те, що за час перебування у шлюбі сторонами придбано не лише квартиру, яка є предметом спору у справі, а й автомобіль марки Audi A5, є безпідставними, так як ОСОБА_3 зустрічний позов щодо зазначеного нерухомого майна не пред`являла.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року та частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Крім того, заявлені вище доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Д. Д. Луспеник