Справа № 344/3117/18
Провадження № 2/344/966/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

21 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: Стефанець Г.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» про визнання договору недійсним та стягнення грошових сум, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (надалі - також «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» (надалі - «Відповідач», ТОВ «Сігма Автолізинг»), в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив встановити нікчемність Договору № 02038 фінансового лізингу від 22.12.2017 року та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, яким є Договір № 02038; стягнути з ТОВ «Сігма Автолізинг» сплачені грошові кошти в сумі 118 000 грн., 10 030 грн. інфляційних втрат, 3 356, 84 грн., 3% річних за користування коштами, а всього 131 386, 84 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що укладений між ТОВ «Сігма Автолізинг» та ОСОБА_2 договір фінансового лізингу № 02038 від 22.12.2017 року підлягає визнанню недійсним, оскільки його умови суперечать вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», а також вимогам Цивільного кодексу України.

Так, в обґрунтування підстав недійсності та нікчемності спірного правочину Позивач в позовній заяві посилається на недобросовісність лізингодавця (Відповідача) при визначенні розміру адміністративного платежу за договором, введення Позивача в оману щодо його дійсної правової природи та ціни договору, а також на нерівність прав та обов'язків лізингодавця та лізингоодержувача за спірним договором.

Позивачем через канцелярію суду подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг», - явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечило, про причини неявки Суду не сповістило, про дату та час судового засідання повідомлено належним чином, про що свідчать конверти з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, які повернулися на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання».

Відзиву на позов від Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» до суду не надходило.

Оскільки Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи.

Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши викладені в письмових заявах пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

22 грудня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» («Лізингодавець») та ОСОБА_2 («Лізингоодержувач») було укладено Договір № 02038 фінансового лізингу (надалі - також «Договір фінансового лізингу»), предметом якого є транспортний засіб - автомобіль марки Lada Vesta,1600 см3.

Відповідно до преамбули («Визначення термінів») Договору фінансового лізингу:

- комісія за організацію договору - першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що має бути сплачений Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Даний платіж включає в себе організаційні послуги Лізингодаця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням договору, в тому числі витрати, що пов'язані з пошуком предмета лізингу Лізингоодержувачу. Розмір комісії попередньо погоджений сторонами та становить 10 % від вартості предмета Лізингу.

- авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначено у даному Договорі та Додатку № 1 до Договору, та станвить 23% який сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця, на умовах договору, до моменту передачі предмета лізингу. На авансовий платіж не нараховуються жодні відсотки.

Як підтверджується наявною в матеріалах справи копією квитанції №14686674 від 22.12.2017 р. (а.с. 27) ОСОБА_2 на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» було сплачено 118 000,00 грн. авансового платежу згідно договору фінансового лізингу № 02038 від 22.12.2017 року, а також оплачено комісію за послуги банку щодо прийняття даного платежу в сумі 1180,00 грн.

Як зазначив в судовому засіданні Позивач, після укладення вищевказаного договору та здійснення платежу в сумі 118 000,00 грн., він отримав примірник Договору фінансового лізингу та детально ознайомившись з його умовами, та вважаючи їх несправедливими та такими, що суперечать вимогам закону, Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом про визнання правочину недійсним та повернення сплачених на його виконання коштів.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, за змістом якого відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів»" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Враховуючи вищевикладене, Суд звертає увагу на те, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 22 грудня 2017 року, укладеного між Позивачем та Відповідачем, дає підстави дійти висновку про те, що в даному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Стосовно посилань Позивача на несправедливість умов договору щодо регулювання здійснення комісії за організацію договору, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, в оскаржуваному договорі визначено поняття «комісії за організацію Договору» як першочергового єдиноразового платежу, який входить до складу обов'язкових платежів, що має бути сплачений Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Даний платіж включає в себе організаційні послуги Лізингодаця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням договору, в тому числі витрати, що пов'язані з пошуком предмета лізингу Лізингоодержувачу. Розмір комісії попередньо погоджений сторонами та становить 10 % від вартості предмета Лізингу.

Як підтверджується матеріалами справи, комісія за організацію договору становить 38 500,00 грн.

При цьому Суд звертає увагу на те, що згідно з умовами Договору фінансового лізингу вартість предмета лізингу зазначається у даному договорі та в додатку №1, і лізингодавцем у «справедливу вартість предмета лізингу» включено розмір комісії за організацію Договору.

В той же час, комісія за організацію Договору при розірванні договору зі сторони лізингоодержувача поверненню не підлягає (пункт 12.2 Договору фінансового лізингу).

Отже, як вбачається зі змісту Договору фінансового лізингу, визначена комісія за організацію Договору оплачується лізингоотримувачем лише за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням даного договору і не входить у вартість автомобіля.

Цивільним кодексом України, зокрема, статтями 3, 6, 203, 626, 627, визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Розкриваючи зміст засади свободи договору у статтях 6, 627, Цивільний кодекс України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

В той же час, закріпивши принцип свободи договору, законодавець в Цивільному кодексі України визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до частини 3 статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

В ході розгляду справи Судом встановлено та не спростовано Відповідачем належними засобами доказування той факт, що умови оскаржуваного договору передбачали сплату значної суми (комісії за організацію Договору) за саме укладення договору (за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення цього договору), що не було роз'яснено Позивачу, оскільки, сплачуючи комісію в сумі 38 500,00 грн. та авансовий платіж в сумі 79 500,00 грн. (разом 118 000,00 грн.), Позивач вважав, що оплачує повну вартість предмета лізингу - автомобіля, а не платіж за саме укладення договору.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З огляду на зазначене адміністративний платіж (комісія за організацію Договору) не відноситься до витрат лізингодавця, що пов'язані з виконанням договору лізингу.

Крім того, відповідно до вимог цивільного законодавств, майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоотримувача - у можливості користуватися обраним ним предметом лізингу та придбати його у власність шляхом викупу з зарахуванням до купівельної ціни сплачених лізингових платежів. Аналогічно до вимог купівлі-продажу, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, а договором може передбачатися розстрочення платежу за статтею 692 ЦК України. А тому, слід дійти висновку що юридична природа договору лізингу та можливість викупу товару, містить право споживача знати обсяг фінансових зобов'язань та ціну ТЗ, який передається в користування за плату з правом викупу.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими, тобто якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Зі змісту оскаржуваного Договору фінансового лізингу випливає, що виконання зобов'язань за даним договором забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. Пунктами 12.1, 12.5, 12.6, 12.7 даного договору передбачено підстави сплати лізингоодержувачем штрафів та пені. При цьому, адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами Договору фінансового лізингу не передбачено.

Враховуючи вищевикладене, Судом встановлено, що зазначені вище умови оскаржуваного договору фінансового лізингу є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору споживача чи його наміри на розірвання договору.

Крім того, Судом зі змісту оскаржуваного договору встановлено, що даним договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін договору.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

При цьому, враховуючи встановлені в ході розгляду даної цивільної справи обставини, Суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним Договору фінансового лізингу, укладеного між Позивачем та Відповідачем, в повному обсязі, оскільки значна частина його умов, які є визначальними у правовідносинах фінансового лізингу, є несправедливими відносно споживача (Позивача).

При цьому, Суд звертає увагу на те, що вищевказаний Договір фінансового лізингу є оспорюваним правочином, а тому підлягає визнанню недійсним, а не нікчемним, відтак, в частині позовних вимог про визнання правочину нікчемним Суд вважає за необхідне відмовити.

Оскільки позовна вимога про стягнення з Відповідача на користь Позивача сплачених на виконання умов оскаржуваного договору 79 500,00 грн. авансового платежу, 38 500,00 грн. комісії та 1 180,00 грн. комісії банку є похідною від позовної вимоги про визнання правочину недійсним, Суд дійшов висновку про її обґрунтованість та необхідність стягнення з Відповідача на користь Позивача 118 000,00 грн.

Зважаючи на викладене, Суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 10 030,00 грн. інфляційних втрат та 3 356,84 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Проаналізувавши вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 3, 202, 203, 215, 234, 547, 553, 626, 627, 806, 808 Цивільного Кодексу України, статей 15,16 ЦПК України, ст. ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263-265, 268, 280-282,288-289 ЦПК України, Суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» про визнання договору недійсним та стягнення грошових сум, - задовольнити частково.

2. Визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 02038 від 22 грудня 2017 року, укладений між між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» та ОСОБА_2.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» () на користь ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, 118 000,00 грн. сплачених за Договором фінансового лізингу № 02038 від 22 грудня 2017 року коштів, 10 030,00 грн. інфляційних втрат, 3 356,84 грн. 3 % річних, а всього 131 386,84 грн.

4. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» () на користь держави (в спеціальний фонд Державного бюджету України з зарахуванням на рахунок 0001, отримувач коштів ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, код за , банк отримувача Головне управління Державного казначейства служби України у м. Києві, код банку отримувача (МФО) 820019, код класифікації доходів бюджету 22030106, код ЄДРПОУ суду 02891693) судовий збір в розмірі 1313,86 грн.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» () на користь ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, витрати зі сплати судового збору в сумі 352,40 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Домбровська Г.В.