Постанова

Іменем України

07 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 585/1898/16-ц

провадження № 61-19267св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_4,
відповідачі:-ОСОБА_5,
-виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області,
третя особа -Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області у складі судді Євлах О. О. від 04 жовтня 2016 року та рішення апеляційного суду Сумської області у складі колегії суддів: Бойка В. Б., Семеній Л. І., Кононенко О. Ю., від 08 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області, третя особа - Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області, про встановлення факту шлюбних відносин та визнання права власності.

Встановив:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області, третя особа - Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області, про встановлення факту шлюбних відносин та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що в період з червня 2005 року до листопада 2011 року він проживав зі ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 20 вересня 2006 року, за договорами купівлі продажу, ними придбано по 1/2 частини будинку АДРЕСА_1. За час спільного проживання, внаслідок спільних трудових та грошових затрат, проведено самочинне будівництво нежитлових прибудов до житлового будинку.

Позивач позбавлений можливості оформити свої права на вказане нерухоме майно в позасудовому порядку, оскільки в Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області відсутні правові підстави для прийняття в експлуатацію самочинно збудованих об'єктів, а ОСОБА_5 відмовляється узаконювати самочинні будівлі та здійснювати поділ спірного будинку.

За таких обставин, просив встановити факт проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з червня 2005 року до листопада 2011 року; визнати за ним та ОСОБА_5 право спільної частковою власності по 1/2 частини кожному на житловий будинок під літ. «А-1», житловою площею 43,2 кв. м, загальною площею 89,3 кв. м, літню кухню - літ. «Б», погріб - літ. «п/г», сарай-прибудову - літ. «б», сарай - літ. «В», гараж - літ. «Г», вбиральню - літ. «У», огорожу - літ. «№», зазначеного будинку.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 жовтня 2016 року позов задоволено частково; визнаноза ОСОБА_4 право власності на Ѕ частинижитлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, щоскладається з дерев'яного будинку,обкладеного цеглою під літ. «А-1» житловою площею 43,2 кв. м, загальною площею 89,3 кв. м, літньої кухнігіпсоблочної, обкладеної цеглою - літ «Б», погребу цегляного - літ. «п/г», сараю-прибудовидощаного - літ «б», сараюгіпсоблочного, обкладеного цеглою - літ «В», гаража цегляного- літ «Г», вбиральні цегляної- літ «У», огорожі дощатої- літ «№».В іншій частині позову відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не надає своєї згоди зареєструвати самочинно збудовані прибудови та здійснені переобладнання зі збільшення житлової площі, а прибудови є частиною житлового будинку та відокремлення їх без втрати цільового призначення неможливо, тому суд дійшов висновку про задоволення позову в частині визнання права власності на 1/2 частини спірного будинку. Відмовляючи у задоволенні позову в частині встановлення факту спільного проживання сторін суд виходив з того, що встановлення даного факту не має юридичних наслідків і не пов'язано із вирішенням спору між сторонами про порядок здійснення спільної часткової власності на спірний будинок.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 08 грудня 2016 року рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 жовтня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу скасовано та ухвалено нове рішення. Встановлено факт проживання ОСОБА_4 зі ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з червня 2005 року до 28 жовтня 2011 року. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції на предмет доведеності та обґрунтованості позову щодо вирішення питання про встановлення юридичного факту є передчасними, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи дійшли односторонніх та передчасних висновків про задоволення позову, оскільки такі висновки не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У запереченнях на касаційну скаргу, поданих у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить відхилити касаційну скаргу ОСОБА_5 та залишити без змін рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та рішення апеляційного суду.

08 травня 2018 року вказану справу передано на розгляд Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування рішення апеляційної суду, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судом при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно до частини першої статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частинами першою, другою та п'ятою статті 376 ЦК України встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно зі статтею 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України), сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтею 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За статтями 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Судами встановлено, що 20 вересня 2006 року за договором купівлі - продажу будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 придбано, по 1/2 частини кожному, житловий будинок під літ. «А-1», житловою площею 33,7 кв. м, загальною площею 62,4 кв. м, літню кухню - літ. «Б», погріб - літ. «п/г», сарай-прибудову - літ. «б», сарай - літ. «В», гараж - літ. «Г», вбиральню - літ. «У», огорожу - літ. «№», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 вересня 2006 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 придбали кожний по 1/2 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0656 га, що розташована за вищевказаною адресою.

З технічного паспорта на садибний житловий будинок АДРЕСА_1, виготовленого 12 листопада 2012 року, та довідки Комунального підприємства «Роменське міськрайонне бюро технічної інвентаризації» Роменської міської ради від 08 квітня 2016 року вбачається, що до житлового будинку добудовано нежитлові прибудови, в зв'язку з чим його загальна площа збільшилась до 89,3 кв. м, а житлова площа до 43,2 кв. м.

Відповідно до акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 24 липня 2013 року, складеного головним державним інспектором Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Сумській області Півень В. В., прибудови до житлового будинку здійснено в період з вересня 2007 року до вересня 2008 року.

Згідно із довідками голови квартального комітету Тимошенко В. М., в період з вересня 2006 року до 28 жовтня 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Факт спільного проживання сторін в спірний період саме як сім'ї підтверджується також показами свідків, наданих в суді першої інстанції.

Окрім того, відповідно до протоколів допиту свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_5, та протоколів очної ставки, сторони протягом шести років проживали однією сім'єю, разом придбали спірний будинок (матеріали кримінальної справи №1815/1033/12).

В свою чергу, ОСОБА_5 доказів на спростування вищевикладеного суду надано не було.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки позивачем належними та допустимими доказами доведено правомірність своїх вимог.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 посилається на те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про визнання права власності на майно, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та вимогам закону. Зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що будівельні об'єкти відповідають архітектурним, будівельним, санітарним та іншим нормам. Також посилається на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду. Зазначає, що висновки апеляційного суду про спільне проживання сторін є безпідставними.

Слід зазначити, що суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку вказаним доводам та обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позову, оскільки зібраними у справі доказами підтверджено факт спільного проживання між сторонами та придбання ними майна у власність. Судом першої інстанції досліджено відмову управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області, яку позивачем отримано 08 лютого 2016 року, а з позовом він звернувся до суду у квітні 2016 року, тому обгрунтованим є висновок про те, що ОСОБА_4 строк позовної давності не пропущено.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 жовтня 2016 року, у нескасованій частині, та рішення апеляційного суду Сумської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_5.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська