ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7133/19
провадження № 2/753/5343/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т.О.,

секретар судового засідання Кримчук Я.Р.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув в судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 р. ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 , відповідач) про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований такими обставинами. На підставі договору про розподіл майна подружжя від 30.07.2013 позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , у якій зареєстровано п`ятеро осіб, в тому числі і відповідач. Після розірвання шлюбу і розподілу майна в 2013 р. відповідач не проживає в квартирі, кошти за комунальні послуги не сплачує, поштової кореспонденції не отримує, особисті речі відповідача в квартирі відсутні.

Ухвалою від 25.04.2019 суд відкрив провадження у справі та вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Відповідач викликався в судове засідання шляхом направлення повісток за зареєстрованим місцем проживання, проте до суду він не з`явився без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подав.

За таких обставин суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи.

Нез`явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 27.06.1987 р. був зареєстрований Відділом ЗАГС Дніпровського району м. Києва.

10.09.2013 шлюб сторін розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 5).

Відповідно до договору про поділ спільного майна подружжя від 30.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., набута за час шлюбу сторін квартира АДРЕСА_1 перейшла в особисту приватну власність ОСОБА_1 .

Згідно з умовами договору про поділ спільного майна подружжя від 30.07.2013 подальше володіння, розпорядження і користування квартирою здійснюється ОСОБА_1 самостійно, на власний розсуд і не потребує додаткової згоди ОСОБА_2 .

Відповідно до положень статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Частиною 1 статті 346 цього Кодексу передбачено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Із заяв по суті справи та за відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» (а.с. 14) вбачається, що незважаючи на припинення права власності відповідача на частину спірної квартири, його зареєстрованим місцем проживання до цього часу залишається квартира АДРЕСА_1 .

Водночас судом встановлено, що більше п`яти років відповідач не проживає за вказаною адресою, що підтверджується поясненнями позивача та нотаріально посвідченою заявою членів правління житлово-будівельного кооперативу «Ромашка - 3» - голови ОСОБА_6 і майстра ОСОБА_4 , а також двірника - прибиральника ОСОБА_5 .

Доказів, які б підтверджували, що відповідач цікавився чи цікавиться житловою площею, сплачує комунальні послуги та намагався вселитися у спірну квартиру, суду не надано.

Поважних причин відсутності відповідача у спірній квартирі судом не встановлено.

Угода щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом між сторонами не укладалася.

З огляду на вказане суд вважає доведеним, що ОСОБА_2 , обравши собі інше місце проживання, добровільно залишив спірну квартиру, забравши з неї усі свої речі, і не проживає у ній більше п`яти років без поважних причин.

За приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 319 цього Кодексу, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

Сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім`ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності

члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України).

Відтак на підставі аналізу наведених норм матеріального закону та оцінки встановлених фактичних обставин суд дійшов висновку, що внаслідок відчуження майна право власності відповідача на частку у спірній квартирі припинилося, а право користування квартирою ним як членом сім`ї власників житла втрачене у зв`язку з відсутністю у житлі без поважних причин більше п`яти років.

Враховуючи, що реєстрація місця проживання відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд вбачає підстави для захисту порушеного права позивача в обраний нею спосіб - шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір в сумі 768,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 768,40 грн.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо після закінчення строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Згідно з пп. 15.5 п. 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: