ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1347/19 Справа № 182/5992/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Тихомиров І.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю Агенство нерухомості Естейт-Сервіс, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, скасування державної реєстрації права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

01 листопада 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості Естейт-Сервіс» (далі за текстом - ТОВ «Агентство нерухомості Естейт-Сервіс»), третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя та скасування державної реєстрації права власності. В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що 25 липня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 1606, згідно якого позивач взяв у відповідача в борг грошові кошти в сумі 46 914,50 грн., що складає еквівалент 9 290,00 доларів США, строком до 25 липня 2008 року. В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики між позивачем ОСОБА_2 як майновим поручителем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений 25 липня 2007 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстровий № 1608. У відповідності до п. 3 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 липня 2007 року, у забезпечення виконання зобов'язання, що викладено у п. 1 цього Договору, сторони домовились про укладення договору іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Довгалівська, буд. 136, який належить на праві власності ОСОБА_2 Однак договір іпотеки між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не укладався, а іпотека не була зареєстрована всупереч вимог чинного законодавства та п. 3 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 липня 2007 року, а тому у відповідача ОСОБА_3 до теперішнього часу не виникло право застави (іпотеки) щодо вищезазначеного житлового будинку. Враховуючи те, що сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не дотримано вимог щодо письмової форми договору іпотеки, її нотаріального посвідчення та державної реєстрації, іпотека є недійсною, а відтак недійним є і Договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 липня 2007 року, який на думку позивачів є похідним правочином від іпотеки. Згідно п. 1 Договору позики від 25 липня 2007 року строк повернення боргу встановлюється до 25 липня 2008 року, а у відповідності до п. 6 вказаного Договору у разі не повернення боргу у визначений сторонами строки, позикодавець має право пред'явити цей договір до стягнення в порядку та строки передбачені чинним законодавством України, в тому числі стягнути суму заборгованості на підставі виконавчого напису нотаріуса. Крім того, ОСОБА_1 були повністю виконані боргові зобов'язання перед ОСОБА_3, однак підтверджуючи документи відсутні, у зв'язку зі спливом позовної давності щодо даного правочину. Згідно п. 2 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 липня 2007 року в разі невиконання боржником зобов'язання за Договором позики нотаріусом вчиняється виконавчий відповідний напис, на підставі якого право власності на житловий будинок з надвірними будівлями № 136 по вул. Довгалівська в м. Нікополі Дніпропетровської області переходить до ОСОБА_5, як іпотекодержателя. Однак, до цього часу відповідачу ОСОБА_2 не надходило жодних повідомлень про порушення позичальником своїх зобов'язань. Спірний договір не містить виконавчого напису нотаріуса, що на думку позивачів є підтвердженням повного виконання ОСОБА_1 своїх боргових зобов'язань перед позикодавцем ОСОБА_3 До того ж, як вбачається з п. 3 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 липня 2007 року, правовстановлюючим документом на підтвердження права власності ОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними будівлями № 136 по вул. Довгалівська в м. Нікополі Дніпропетровської області є Договір купівлі-продажу житлового будинку від 13 жовтня 1998 року. 15 червня 2015 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені зміни згідно яких правовстановлюючим документом ОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними будівлями № 136 по вул. Довгалівська в м. Нікополі Дніпропетровської області є дублікат Договору купівлі-продажу житлового будинку від 13 жовтня 1998 року, виданий 04 червня 2015 року. В той же час, реєстрація переходу права власності на зазначений житловий будинок, яка була проведена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 є безпідставною, оскільки правовстановлюючий документ на будинок у Договорі про задоволення вимог іпотекодержателя, наданий відповідачем не відповідав правовстановлюючому документу, який на той час містився в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У зв'язку з вищенаведеними обставинами, позивачі просять суд визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 липня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 1608; визнати недійсною іпотеку житлового будинку з надвірними будівлями № 136 по вул. Довгалівська в м. Нікополі Дніпропетровської області; визнати недійсним запис реєстрації права власності на даний житловий будинок за ОСОБА_3 та скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації заборони на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями № 136 по вул. Довгалівська в м. Нікополі Дніпропетровської області (а.с.2-7).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю Агенство нерухомості Естейт-Сервіс, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, скасування державної реєстрації права власності - відмовлено (а.с.162-166).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.178-182).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що 25 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 1606 (а.с.8,62).

Згідно пункту 1 даного Договору ОСОБА_1 взяв у відповідача в борг грошові кошти в сумі 46 914,50 грн., що складає еквівалент 9 290,00 доларів США, строком до 25 липня 2008 року, шляхом сплати щомісячних платежів.

Факт отримання коштів позивачами не оспорювався.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним договором позики між позивачем ОСОБА_2 як майновим поручителем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений 25 липня 2007 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстровий № 1608 (а.с. 9,10,63,64), предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: Дніпропетровська область. м. Нікополь, вул. Довгалівська, буд. 136.

Одночасно з посвідченням спірного Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 на підставі ст. 73 «Про нотаріат» накладена заборона відчуження зазначеного в договорі житлового будинку з надвірними будівлями № 136 по вул. Довгалівська в м. Нікополі Дніпропетровської області, реєстровий № 1609 (а.с.10,63,64).

За пунктом 2 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 липня 2007 року сторони погодили, що в разі невиконання боржником зобовязань за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, 25 липня 2007 року за реєстром № 1606, вчиняється відповідний виконавчий напис на підставі якого право власності на житловий будинок з надвірними будівлями № 136 по вул. Довгалівська в м. Нікополі Дніпропетровської області, який належить Іпотекодавцю - ОСОБА_2 переходить до Іпотекодержателя - ОСОБА_3

13 вересня 2010 року у звязку з невиконанням боржником ОСОБА_1 взятого на себе зобовязання за договором позики від 25 липня 2007 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 на підставі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та п. 6 договору позики вчинено відповідний виконавчий напис, реєстровий № 3197 (а.с. 62 на звороті).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що реєстрація права власності відповідача ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Довгалівська, буд. 136 була проведена у відповідності до вимог чинного законодавства України та на підставі правовстановлюючого документу зазначеного в Договорі про задоволення вимог іпотекодержателя, як підстава виникнення права власності у іпотекодавця. Відповідач правомірно набув право власності на вищезазначений житловий будинок та в подальшому розпорядився їм на власний розсуд, передавши його на підставі ОСОБА_5 приймання-передачі нерухомого майна у власність ТОВ «Агентство нерухомості Естейт-Сервіс» (а.с.125-129). Наявність підписаного обома сторонами Договору позики та Договору про задоволення вимог іпотекодержателя свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір та розуміли його, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивачів було вільним і відповідало їх внутрішній волі. При укладенні договору сторонам були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили їх прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Так, ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частинами першою, другою статті 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої цієї статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Дану правову позицію висловив Верховний Суд України в справі № 6-1446цс17.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 липня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 1606 (а.с.8,62).

Згідно пункту 1 даного Договору позивач ОСОБА_1 взяв у відповідача в борг грошові кошти в сумі 46 914,50 грн., що складає еквівалент 9 290,00 доларів США, строком до 25 липня 2008 року, шляхом сплати щомісячних платежів.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним договором позики між позивачем ОСОБА_2 як майновим поручителем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений 25 липня 2007 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстровий № 1608 (а.с. 9,10,63,64), предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: Дніпропетровська область. м. Нікополь, вул. Довгалівська, буд. 136.

Належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивач виконав свої зобов'язання перед відповідачем відсутні.

13 вересня 2010 року у звязку з невиконанням боржником ОСОБА_1 взятого на себе зобовязання за договором позики від 25 липня 2007 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 на підставі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та п. 6 договору позики вчинено відповідний виконавчий напис, реєстровий № 3197 (а.с. 62 на звороті).

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судом 1 інстанції безпідставно йому відмовлено у задоволенні позовних вимог, оскільки між ними не було укладено окремого договору іпотеки, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Доводи апелянта щодо виконання боржником своїх зобов'язання перед відповідачем, є безпідставними, оскільки належні та допустимі докази на підтвердження вказаного, відсутні

Апелянт не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: