КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№22-ц/824/2424/2019 Головуючий в 1 інстанції - Корнієнко С.В.
Унікальний № 362/5764/17 Доповідач - Панченко М.М..
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

при секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа: Васильківський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Київської області, про звільнення майна з-під арешту та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Публічне акціонерне товариство «Райфайзен Банк Аваль», Васильківський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Київської області, про визнання договорів дарування недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, за участі третіх осіб, в якому просив зняти арешт з належної йому на праві власності земельної ділянки кадастровий № НОМЕР_1, загальною площею 0,0977 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який накладено на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23.06.2014 року відділу державної виконавчої служби Васильківського МРУЮ за виконавчим провадженням № 43757433, номер запису про обтяження 6322929 від 14.07.2014 року, та ухвали Залізничного районного суду м. Сімферополя Автономної республіки Крим від 24.02.2014 року по цивільній справі № 122/707/14-ц, номер запису про обтяження № 4770540 від 24.02.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідний арешт первісно накладено на підставі ухвали суду про забезпечення позову в межах спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Разом з тим, ще до постановлення указаної ухвали, 14.10.2013 року ОСОБА_3 спірне нерухоме майно було подароване позивачеві. Тобто, позивач вважає, що арешт на належне йому майно було накладено безпідставно, оскільки він не може нести відповідальність своїм майном за зобов'язаннями іншої особи, а тому звернувся до суду з даними вимогами.

В ході розгляду справи, відповідач ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2, ОСОБА_3 із зустрічним позовом про визнання недійсними договорів дарування від 14.10.2013 року, посвідчених приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Нещасною Т.М., між позивачем та його батьком, третьою особою, за реєстровими № 2800 та № 2804, спірної земельної ділянки та домоволодіння, розташованого на ній.

При цьому, відповідач посилався на те, що оспорювані правочини є фіктивними, оскільки укладені з метою уникнення ОСОБА_3 відповідальності за зобов'язаннями перед ОСОБА_1.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2018 року первісний позов задоволено у повному обсязі. Судовим рішенням знято арешт з належної ОСОБА_2 на праві власності земельної ділянки кадастровий № НОМЕР_1, загальною площею 0,0977 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні вимог за зустрічним позовом - відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі відповідач просить зазначене рішення суду скасувати, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов - задовольнити.

Скаржник посилається, на те, що суд у не передбачений процесуальним законом спосіб фактично скасував заходи забезпечення позову по іншій справі до повного виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості на користь ОСОБА_1. Крім того, в апеляційні скарзі відповідач наполягає на фіктивності укладених договорів дарування, посилаючись на доводи, викладені у зустрічній позовній заяві.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М., з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у лютому 2014 року в провадженні Залізничного районного суду м. Сімферополя перебувала цивільна справа №122/707/14 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за розпискою.

В ході розгляду указаної справи Залізничним районним судом м. Сімферополя постановлено ухвалу від 24 лютого 2014 року про забезпечення позову, якою накладено арешт на земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_1, загальною площею 0,0977 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, на указану земельну ділянку також було накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23.06.2014 року відділу державної виконавчої служби Васильківського МРУЮ за виконавчим провадженням № 43757433, номер запису про обтяження 6322929 від 14.07.2014 року.

В подальшому, після окупації території АР Крим Російською Федерацією, позивач ОСОБА_1 звернувся з цим самим позовом до Апеляційного суду міста Києва, яким визначено підсудність спору Оболонському районному суду м. Києва.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 09 квітня 2012 року, яка станом на 19 червня 2015 року становить заборгованість за основною сумою боргу у розмірі 1 073 000 доларів США, проценти за користування позиковими коштами у сумі 686 132 долари США 05 центів, 3% річних у розмірі 92 954 долари США 14 центів.

Указане рішення суду пред'явлене до примусового виконання та на даний момент виконується Відділом примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ у зведеному виконавчому провадженні №47967772.

Разом з тим, на момент накладення зазначених вище обтяжень(арештів) спірне нерухоме майно, зокрема, земельна ділянка, на підставі договорів дарування від 14.10.2013 року, укладених між позивачем та його батьком, посвідчених приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Нещасною Т.М., за реєстровими № 2800 та № 2804, належала на праві власності ОСОБА_2.

Задовольняючи позов про звільнення майна з-під арешту, суд першої інстанції виходив з того, що арешт було накладено на майно, яке не належить боржникові, а тому позов власника такого майна підлягає задоволенню.

Між тим, повністю погодитися з висновком суду першої інстанції про необхідність зняття арешту колегія суддів не може.

Так, згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України передбачено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності і про зняття з нього арешту.

Враховуючи, що на момент накладення оспорюваних обтяжень, спірне майно вже перебувало у власності ОСОБА_2, який не є боржником у виконавчих провадженнях та не є стороною у судових спорах, що мають місце між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Разом з тим, зі змісту позовної заяви слідує, що ОСОБА_2, заявляючи позовні вимоги про зняття арешту, фактично просить скасувати заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Залізничного районного суду м. Сімферополя Автономної республіки Крим від 24.02.2014 року по цивільній справі № 122/707/14-ц.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що заходи забезпечення позову, вжиті в порядку ст.ст. 150, 153 ЦПК України, зберігають свою дію до повного виконання судового рішення(у разі задоволення позову) або до набрання судовим рішенням законної сили, у випадку відмови у задоволенні позову.

З матеріалів справи не слідує, що ОСОБА_2 оскаржував в апеляційному порядку ухвалу Залізничного районного суду м. Сімферополя Автономної республіки Крим від 24.02.2014 року, якою накладено арешт на належне позивачеві майно.

Порядок скасування заходів забезпечення позову врегульовано ст. 158 ЦПК України.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Таким чином, колегія вважає за необхідне зазначити, що зняття арешту в даному випадку повинно відбуватися не шляхом пред'явлення окремого позову, а шляхом оскарження ухвали суду, якою було вжито заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно, або подання заяви про скасування заходів забезпечення позову.

При цьому, враховуючи факт окупації АР Крим Російською Федерацією, така заява підлягає пред'явленню до одного із районних судів м. Києва, визначеного Київським апеляційним судом в порядку, передбаченому Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

З огляду на викладене, оскільки колегія суддів дійшла висновку про неможливість скасування заходів забезпечення позову у порядку, відмінному від того, що визначений ст. 158 ЦПК України, судове рішення в частині вирішення вимог первісного позову підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення про відмову у позові про звільнення майна з-під арешту.

Щодо вимог апеляційної скарги та зустрічного позову про визнання договорів дарування недійсним з підстав фіктивності, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, Виходячи з положень п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6.11.2009 року, за положеннями ст.ст.215 і 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову застосовують норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішують справи . Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст.ст.1 і 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із положеннями ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту с.ст.203 і 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За змістом положень ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із положеннями ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з положень ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі та є однією з вимог, необхідних для чинності правочину.

За змістом ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Разом з тим, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів того, що оспорювані правочини були укладені без наміру створення реальних наслідків, зокрема, зміни або виникнення у сторін правочину прав та обов'язків.

Відповідачем не доведено, що обдарована сторона не набула прав та обов'язків, не почала володіти або користуватися спірним майном тощо.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення в частині вирішення зустрічного позову ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду в цій частині.

Судове рішення в частині вирішення вимог первісного позову підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення про відмову у позові про звільнення майна з-під арешту.

При цьому, в порядку ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно до частини задоволених вимог апеляційної скарги у розмірі 960 грн.

Керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2018 року в частині вирішення первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про звільнення майна з-під арешту.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 960 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 06 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: