ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики.

Позовна заява, мотивована тим, що 14.07.2010 року між ним та відповідачем було укладено договір безпроцентної позики, відповідно до якого відповідачу було надано позику в розмірі 389 908,00 грн., яку останній зобов`язувався повернути до 15.12.2010 року. Однак, відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, що дає позивачеві право вимагати повернення позики з урахуванням 3 % річних від простроченої суми позики, інфляційних витрат, суми пені та штрафу.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 20 537 004,51 грн., з яких: 389 908,00 грн. - сума основного боргу; 32 912, 51 грн. - 3 % річних; 14 426,60 грн. - інфляційні витрати; 20 021 775,80 грн. - пеня; 77 981,60 грн. - сума штрафу, а також судові витрати у справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.03.2014 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20 387 154,51 грн., в тому числі: 240 058,00 грн. - сума основного боргу; 32 912,51 грн. - 3 % річних від простроченої суми; 14 426,60 грн. - сума боргу з урахуванням індексу інфляції; 20 021 775,80 грн. - 5 % пені за кожний день прострочення; 77 981,60 грн. - 20 % суми штрафу від суми позики.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 14.07.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір безпроцентної позики, відповідно до якого відповідачу було надано позику в розмірі 389 908,00 грн., яку останній зобов`язувався повернути до 15.12.2010 року, про що того ж дня надав позивачу відповідну розписку (т.1 а.с.8-9).

Своє зобов`язання щодо повернення в строк позики відповідач не виконав. Однак, відповідно до наявної в матеріалах справи копії виписки від 18.12.2013 року, ОСОБА_1 протягом розгляду справи частково погасив борг перед позивачем в розмірі 149 850,00 грн. (т.1 а.с.42).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача суму боргу з урахуванням повернутої суми боргу в розмірі 149 850,00 грн., суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що між сторонами був укладений договір позики, на підтвердження якого був наданий договір безпроцентної позики і що сума боргу у повному обсязі відповідачем не повернута. Крім того, права та інтереси позикодавця у цих правовідносинах забезпечуються статтею 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частинами першою, третьою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей та його укладення у належній формі може бути підтверджено розпискою позичальника.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що на підтвердження укладення договору позики позивач надав договір безпроцентної позики від 14.07.2010 року, який відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України підтверджує факт укладення договору позики. Протилежне мав довести відповідач.

Отже, при наявності договору позики, саме відповідач зобов`язаний довести, що грошові кошти за договором не передавались, чи передавались, кому та для яких цілей, але ці обставини мають бути підтверджені доказами, які відповідають вимогам ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 частково погасив борг перед позивачем в розмірі 149 850,00 грн., що підтверджується випискою від 18.12.2013 року (т.1 а.с.42).

З урахуванням сплаченої суми боргу, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу за договором позики від 14.07.2010 року в розмірі 240 058,00 грн. (389 908,00 - 149 850,00 = 240 058,00).

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що спірний договір позики був укладений ним під впливом тиску та за наявності погроз, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки не підтверджені належними доказами. Докази звернення відповідача до правоохоронних органів з цього приводу, чи наявність відповідних рішень прийнятих за його зверненнями, матеріали справи не містять.

Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як убачається із спірного договору позики, він був підписаний його сторонами, і на час його підписання ними було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, на час укладання договору сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Отримавши у ОСОБА_2 грошові кошти, ОСОБА_1 погодився з умовами даного договору.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що спірний договір позики не був нотаріально посвідчений, колегією суддів не приймаються до уваги як безпідставні.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, чинним законодавством не встановлена вимога щодо вчинення такого правочину у нотаріальній формі.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний договір позики є недійсним через його фіктивність, оскільки його було підписано без цілі настання правових наслідків, які ним обумовлені, колегією суддів відхиляються, оскільки не підтверджені належними доказами.

Згідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Разом з тим, відповідачем не було надано суду судового рішення, яким спірний договір позики визнано недійсним через його фіктивність на підставі ст. 234 ЦК України.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних, інфляційних втрат, пені та 20 % суми штрафу від суми позики, колегія суддів виходить з наступного.

Оспорюваний договір є безпроцентним.

Однак, у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов"язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як установлено судом апеляційної інстанції, сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 240 058,00 грн., а тому саме з цієї суми слід розрахувати до стягнення 3 % річних та інфляційні втрати, у зв`язку з чим колегія суддів виходить з наступних розрахунків.

Розрахунок 3 % річних.

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річних Загальна сума процентів
240058.0016.12.2010-07.10.201310273 %20243.80

Таким чином, загальна сума 3 % річних за договором складає 20 243,80 грн.

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції.

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період №Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
16.12.2010- 07.10..001.0378933.45248991.45

№ Сукупний індекс інфляції за період розраховується за формулою: ІІ ср. = ІІ1 х ІІ2 ...х ІІХ/100^n, де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць заборгованості; ІІ2 - індекс інфляції за другий місяць заборгованості; ІІХ - індекс інфляції за останній місяць заборгованості; n - кількість місяців заборгованості.

ІІ нфляційне збільшення суми боргу розраховується за формулою: С. інфл. = С х ІІср., де С - сума боргу; ІІср.- сукупний індекс інфляції.

і Сума боргу з врахуванням індексу інфляції розраховується за формулою: С заг. = С + С інфл., де С - сума боргу; С інфл. - інфляційне збільшення суми боргу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню за період з 16.12.2010 року по 07.10.2013 року 3 % річних від простроченої суми в розмірі 20 243,80 грн., інфляційні витрати в розмірі 8 933,45 грн.

Що стосується стягнення пені в розмірі 20 021 775,80 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, колегія суддів вважає за можливе зменшити її розмір, як складової частини заборгованості за договором позики, до суми основного боргу - 240 058,00 грн., виходячи з наступного.

Як установлено умовами договору позики від 14.07.2010 року, у випадку несвоєчасного повернення суми позики позичальник за кожен день прострочення сплачує позикодавцю пеню в розмірі 5 % від несплаченої суми (п.6.1.).

Відповідно до ч.1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов`язання (п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України).

Умовами договору позики передбачена відповідальність за порушення зобов`язання, а саме пеня за прострочення оплати.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Крім того, умовами договору позики від 14.07.2010 року передбачена відповідальність позичальника перед позикодавцем за неналежне виконання зобов`язань у вигляді штрафу, а саме п.6.2. встановлено, що у випадку прострочення повернення суми позики більш ніж на 30 календарних днів від останнього дня строку, вказаного в п.5.1. договору, позичальник додатково сплачує штраф у розмірі 20 % від суми позики, що вказана в п.1.2. договору.

Отже, колегія суддів вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 20 % суми штрафу від суми позики в розмірі 77 981,60 грн. (389 908,00 / 100 х 20 = 77 981,60).

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 441,00 грн.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2014 року - скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 14 липня 2010 року в розмірі 587 274,85 грн., яка складається із: 240 058,00 грн. - сума основного боргу; 20 243,80 грн. - 3 % річних від простроченої суми; 8 933,45 грн. - сума боргу з урахуванням індексу інфляції; 240 058,00 грн. - пеня; 77 981,60 грн. - 20 % суми штрафу від суми позики.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 441,00 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко