Постанова

Іменем України

19 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 761/37502/15-ц

провадження № 61-4786св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Шевченківська районна у місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсними розпорядження про приватизацію житла, свідоцтва про право власності на житло,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року у складі судді Волошина В. О. та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2019 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, уточнивши який просила поновити їй позовну давність для звернення до суду з вимогами про визнання частково незаконними розпорядження про приватизацію житла та свідоцтва про право власності на житло; визнати недійсним розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 26 травня 2000 року № 27817 про безоплатну передачу у власність ОСОБА_2 41/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право на житло на ім`я ОСОБА_2 41/100 частин в указаній квартирі, а саме кімнати № 2, виданого 26 травня 2000 року Шевченківською районною державною адміністрацією м. Києва.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що їй та її сину - ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 19 червня 2001 року на праві спільної часткової власності належить 20/100 частини квартири АДРЕСА_1 у рівних частках, яка складається з кімнати загальною площею 17,3 кв. м, житловою площею 12,2 кв. м.

На її думку розпорядження органу приватизації Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 26 травня 2000 року № 27817 про приватизацію частини квартири АДРЕСА_1 та свідоцтво про право на житло на ім`я ОСОБА_2 41/100 частин у цій квартирі, виданого 26 травня 2000 року Шевченківською районною державною адміністрацією м. Києва порушує її право власності на кімнату № 2 у вказаній квартирі, оскільки на теперішній час нумерація кімнат у квартирі не впорядкована, а тому маються кімнати з однаковою нумерацією «№ 2», одна з яких належить ОСОБА_3 , житловою площею 14,0 кв. м та друга належить позивачці і її сину, житловою площею 12,2 кв. м.

Оскільки про оспорюване розпорядження та свідоцтво про право власності на житло вона дізналась 24 травня 2013 року, коли отримала ці документи від Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, просила поновити позовну давність.

Ураховуючи наведене, позивач просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 23 травня 2018 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваним розпорядження органу приватизації та свідоцтвом про право власності виданим на підставі цього розпорядження порушено її право власності на кімнату № 2 у спірній квартирі.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Київський апеляційний суд постановою від 22 січня 2019 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву на неї та доповнень до нього, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій 27 червня 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2019 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що неспівпадання загальної площі на 0,20 кв. м (36,62 - 36,42) у правовстановлюючих документах 41/100 частини квартири АДРЕСА_1 є суттєвою обставиною, яка дає підстави для висновку про невідповідність розпорядження органу приватизації Шевченківської районної державної адміністрації в м. Києві від 26 травня 2000 року № 27817 та свідоцтва про право власності на житло від 26 травня 2000 року загальній площі відчуженої ОСОБА_2 квартири, що була зазначена ним у договорах купівлі-продажу.

Відповідачі не надали жодного доказу (довідка про склад сім`ї та займані приміщення із зазначенням загальної площі, ордер, договір найму житлового приміщення, тощо), який би дав змогу встановити фактичну загальну площу частини квартири, право на приватизацію якої було реалізовано відповідачами.

Крім того, суди залишили поза увагою факт, що спірна квартира, яка є спільною частковою власністю, не виділена в натурі, що унеможливлює її подальшу реалізацію, тобто вчинення правочину з продажу майна, без порушення прав інших співмешканців. При цьому відповідачі не скористалися правом на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

З урахуванням того, що частка в спільній частковій власності не виділена в натурі, то неможливо зрозуміти, яка частина даного житлового приміщення була продана та чи дані дії не порушують прав інших співвласників, у тому числі позивача.

Суди попередніх інстанцій, усупереч вимог процесуального закону, зробили припущення про тотожність приміщення придбаного нею у ОСОБА_2 та здобутого нею за оспорюваним розпорядженням в рамках приватизації.

Таким чином спростовується висновок судів попередніх інстанцій, що частина квартири, на яку ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності відповідає частині квартири, що була відчужена нею за договорами купівлі-продажу від 19 червня та 13 вересня 2001 року, оскільки жодного доказу на підтвердження цих обставин відповідачі до справи не додали, і суд в ході розгляду справи не встановив.

До Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 та доповнення до нього, мотивовані тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2019 року, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду м. Києва.

25 липня 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами

касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Квартира АДРЕСА_1 є комунальною, загальною площею 88 кв. м, житловою площею 63,1 кв. м, має житлові кімнати, загальну кухню, туалет та душ.

Розпорядженням органу приватизації Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 26 травня 2000 року № 27817 передано ОСОБА_2 у приватну власність 41/100 частини приміщення комунальної квартири, загальна площа якої становить 36,62 кв. м (житлова - 25,8 кв. м), на підставі якого 26 травня 2000 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на це житло.

Розпорядженням органу приватизації Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 червня 2002 року № 31285 передано ОСОБА_5 у приватну власність 17/100 частини вказаної квартири, загальна площа якої становить 14, 44 кв. м (житлова - 10,4 кв. м)

42/100 частин спірної квартири, загальна площа якої становить 37,08 кв. м (житлова - 26,7 кв. м), приватизовано ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в рівних частках кожна на підставі розпорядження органу приватизації Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 12 жовтня 2006 року № 6634.

19 червня 2001 року між ОСОБА_1 , її сином ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу 20/100 частин спірної квартири, за умовами якого позивач та її син купили в рівних долях кожний 20/100 частин квартири АДРЕСА_1 . Вся квартира складається з п`яти жилих кімнат жилою площею 62,3 кв. м, загальною площею 88,3 кв. м., відчужувалася одна кімната загальною площею 17,3 кв. м, житловою площею 12,2 кв. м., що складає 20/100 частин квартири. Частина квартири, яка відчужувалась належала відповідачці на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної державної адміністрації м. Києва 26 травня 2000 року, згідно розпорядження від 26 травня 2000 року за № 27817 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 20 червня 2000 року за реєстровим № 969. Умови укладеного договору купівлі-продажу 20/100 частин квартири від 19 червня 2001 року не містять відомостей, що позивачкою та її сином було придбано у власність саме кімнату АДРЕСА_1 .

13 вересня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі - продажу 21/100 частин цієї квартири, за умовами якого останній набув у власність решту частки квартири, яка належала відповідачу на праві приватної власності і яка складалась з кімнати, загальною площею 19,12 кв. м, житловою площею -14,0 кв. м.

30 травня 2005 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладено договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_8 передав належну йому на праві власності 21/100 частину у вказаній квартирі у власність ОСОБА_9 , а остання зобов`язувалась довічно повністю матеріально утримувати ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.

23 червня 2014 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладено договір дарування вищезазначеної частки спірної квартири (21/100 частин).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 помер, після смерті якого зазначену частку у розмірі 21/100 квартири АДРЕСА_1 успадкувала його мати - ОСОБА_11

17 листопада 2016 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 укладено договір дарування частки квартири, за умовами якого остання набула у власність 21/100 частин квартири АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_11 , як спадкоємцю за законом.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтями 1, 2, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції Закону станом на 29 липня 1997 року) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Встановивши, що на час приватизації квартири АДРЕСА_1 її мешканцями - особами, що проживали у ній на час приватизації та мали право на приватизацію в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_1 в цій квартирі не проживала та права на приватизацію в ній не мала, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, прийшов обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених вимог, оскільки права позивача діями відповідачів, що вчинені ними до набуття нею права власності у цій квартирі, не порушені.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірна квартира, яка є спільною частковою власністю, не виділена в натурі, що унеможливлює її подальшу реалізацію, тобто вчинення правочину з продажу майна, без порушення прав інших співмешканців висновки судів не спростовує, адже позивач не заявляла позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу на підставі якого сама придбала частку у цій квартирі.

Доводи ОСОБА_1 щодо розбіжності стосовно розмірів площі квартири, обґрунтовано не взято судами до уваги, оскільки є недоведеними, з огляду на надані та дослідженні у судовому засіданні документи, на підставі яких були здійснені розрахунки на час приватизації та технічними паспортами виданими на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджено копіями плану квартири), а тому, відсутні підстави для визнання незаконним розпорядження Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації про приватизацію, оскільки доказів порушення прав та інтересів позивача захищених законодавством з посиланням на правові норми не надано.

Інші аргументи касаційної скарги висновки судів не спростовують, зводяться, зокрема, до незгоди з встановленими у справі фактичними обставинами справи щодо відсутності порушеного права позивача та до переоцінки доказів у справі.

Суд касаційної інстанції наголошує, що в силу статті 400 ЦПК України Верховний Суд не здійснює переоцінку доказів та встановлених обставин, з яких виходив суд при вирішенні спору, оскільки повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні

підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило