Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 569/8800/14-ц

провадження № 61-19529св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М., Шимків С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, який 23 вересня 2015 року уточнила, та просила визнати за нею право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0313 га, що становить 64/100 частин земельної ділянки та виділити її в натурі. Визначити частково недійсними свідоцтво про право на спадщину, видані ОСОБА_2 22 лютого 2005 року та ОСОБА_3 10 серпня 2011 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 вересня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0313 га в межах (2-3-15-16-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14-2) згідно висновку № 8193 судової земельно-технічної експертизи від 31 липня 2015 року.

Виділено ОСОБА_1 в натурі земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0313 га в межах (2-3-15-16-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14-2) згідно висновку № 8193 судової земельно-технічної експертизи від 31 липня 2015 р.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 22 лютого 2005 року державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори Степанюк Н.О. та посвідчене 22 лютого 2005 року, зареєстроване в реєстрі № 3-187, в частині площі земельної ділянки 0,0488 га по АДРЕСА_1, яка входить до складу спадкового майна, на ім'я ОСОБА_2

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 10 серпня 2011 року державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори Рева Л. Л. та посвідчене 10 серпня 2011 року, зареєстроване в реєстрі № 1-802, в частині площі земельної ділянки 0,0488 га по АДРЕСА_1, яка входить до складу спадкового майна, на ім'я ОСОБА_3

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 набула право власності на 64/100 частин будинку, а тому згідно з частиною четвертою статті 120 ЗК України до неї перейшло право власності на частину земельної ділянки, яка зайнята частиною житлового будинку та частина земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 вересня 2016 року скасовано.

В задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам законодавства, чинного на день виникнення спірних правовідносин між сторонами, тобто на день відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року та залишити в силі рішення Рівненського міського суду від 21 вересня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що право власності на частину земельної ділянки до позивача перейшло не за договором про відчуження, а в порядку спадкування. За загальним правилом в силу закону, до позивача, як до набувача переходить право власності на земельну ділянку, враховуючи постанову Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року № 6-2цс15. Позиція апеляційного суду є суперечливою щодо вирішення земельного спору, який виник між позивачем та відповідачем.

У травні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року без змін.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 квітня 2018 року справа № 569/8800/14-ц надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що власником будинковолодіння № АДРЕСА_1 на підставі договору міни домоволодінь від 15 грудня 1972 року був ОСОБА_7, який 22 червня 1990 року подарував ОСОБА_8 36/100 частин вказаного домоволодіння.

Земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 488 кв. м. по АДРЕСА_1 рішенням Рівненської міської ради № 10 від 25 жовтня 1994 року передана у приватну власність ОСОБА_7, яка після його смерті перейшла до ОСОБА_6 разом з 64/100 частинами зазначеного будинковолодіння, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10 серпня 1999 року.

02 вересня 1999 року ОСОБА_6 виданий державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку за № 1092.

09 вересня 1999 року ОСОБА_6 подарувала земельну ділянку площею 0,0488 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_8, що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори за реєстраційним № 2-1937.

30 вересня 1999 року ОСОБА_8 отримав на вказану земельну ділянку державний акт на право власності на землю № НОМЕР_1.

Вказана земельна ділянка, після смерті ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_2 року), перейшла у власність його дружини ОСОБА_2 (2/3 частини) та дочки ОСОБА_3 (1/3 частини), що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину від 22 лютого 2005 року реєстраційний № 3-187 та від 10 серпня 2011 року реєстраційний № 1-802.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стали співвласниками 36/100 частини житлового будинку та цілої земельної ділянки площею 0,0488 га по АДРЕСА_1 з моменту відкриття спадщини.

Після смерті ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1 року) право власності на 64/100 частин домоволодіння набула її дочка ОСОБА_1 (свідоцтво про право власності на спадкове майно за заповітом від 04 вересня 2007 року).

Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідачі у передбаченому законом порядку набули право власності на вказану земельну ділянку внаслідок прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не набула права власності або користування на частину земельної ділянки, оскільки на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 року остання не була власником спірної земельної ділянки ні її користувачем. За життя договору дарування та Державного акту, виданого на ім'я ОСОБА_8, не оспорювала.

Разом з цим, розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій не врахували наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з пунктом першим частиною третьою статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є верховенство права.

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з частиною четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Тлумачення наведених норм закону надає підстави для висновку, що порядок користування земельною ділянкою, виділ окремої частки з неї тощо визначається відповідно до часток кожного з співвласників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, або з урахуванням належної йому частки із складу земельної ділянки, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними.

Встановлено, що право власності на 64/100 частин будинку було зареєстровано за ОСОБА_1 29 жовтня 2009 року на підставі рішення Рівненського міського суду від 13 квітня 2009 року у справі № 2-128/09, а на 36/100 частин залишено в натурі приміщення відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_9

Розглядаючи справу, апеляційний суд не врахував приведені норми закону, фактичні обставини справи, належність будинку № АДРЕСА_1 на праві спільної власності не тільки відповідачам, а й позивачу, неможливість останньої користуватися належною частиною жилого будинку без права на частину земельної ділянки, яка є належною до жилого будинку, гарантоване законом право власника жилого будинку на землю, яке передбачене статтею 1 ЗК України.

Крім того, розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що відповідно до державного акту, відповідачі є власниками спірної земельної ділянки площею 0,0488 га.

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 31 липня 2015 року № 8193 об'єктом дослідження і розподілу є земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,0489 га, що не відповідає площі земельної ділянки в правовстановлюючих документах.

Отже, суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином подані позивачем докази, не встановили фактичні обставини справи в їх сукупності, що відповідно до підпункту третього частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані судові рішення втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило