ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/821/777/19Головуючий по 1 інстанції
Справа №701/1042/19 Категорія: 307020000 Маренюк В. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Василенко Л.І., Карпенко О.В.

за участю секретаря Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Харківська сільська рада;

особа, яка подає апеляційну скаргу - позивач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 17.09.2019 року, постановлене під головуванням судді Маренюка В.Л. в залі Маньківського районного суду Черкаської області 17.09.2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської сільської ради Маньківського району про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку, -

в с т а н о в и в :

12.08.2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Харківської сільської ради Маньківського району про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку.

В обгрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилається на те, що з 1958 року по 1963 рік батько позивача, ОСОБА_2 , перебував членом колгоспу ім. Ватутіна, а з 1964-1972 роки - членом колгоспу «Зоря», із 1973-1981 роки членом колгоспу ім. Дзержинського та працював в колгоспах на різних посадах, що підтверджується даними трудової книжки колгоспника № 364 від 05.11.1966 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується даними свідоцтва про смерть, актовий запис № 11, зареєстрований в Маломаньківській сільській раді Маньківського району Черкаської області 16 листопада 1982 року.

На думку позивача, оскільки вона - дитина-інвалід залишилась без годувальника в результаті хвороби та смерті батька, то право спадщини після смерті батька переходить дитині-інваліду, про яку повинні були подбати члени та правління колгоспу, які нічим не допомагали і не згадували про її існування після смерті батька.

Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Харківської сільської ради Маньківського району № 246 від 09.08.2016 року., спадкоємцями майна ОСОБА_2 є дружина ОСОБА_3 , його дочка ОСОБА_1 , сини ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Заповіт від імені ОСОБА_2 виконавчим комітетом Харківської сільської ради не посвідчувався.

08.05.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Маньківської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Черкаській області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 .

Листом № 678/02-31 від 08.05.2019 року Маньківська державна нотаріальна контора, в особі завідувача Шевченко Н. Г ., направила ОСОБА_1 , постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду.

ОСОБА_1 просила продовжити процесуальний строк на звернення до суду за захистом порушенного земельного права та визнати право на отримання земельної частки (паю) за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом після батька - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , середній розмір частки паю якої складає 3,11 умовних кадастрових гектарів, із земель КСГП «Колос» (в даний час - ТОВ «Колос»).

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 17 вересня 2019 року продовжено строк на звернення до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської сільської ради про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що, на її думку, рішення суду першої інстанції є незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник вважає, що з огляду на рішення суду та викладені в ньому встановлені судом обставини, а також відповідні висновки суду, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, наведено висновки, які не відповідають обставинам справи. На думку скаржника, оскільки дитина-інвалід залишилась без годувальника в результаті його хвороби та смерті, то має право на спадщину, яка переходить дитині-інваліду, про яку повинні були подбати члени та правління колгоспу, які нічим не допомагали і не згадували про її існування. ОСОБА_1 вважає, що було б справедливо з боку колгоспу, виділити їй, як спадкоємцю земельну частку (пай), адже батько тяжко працював на колгосп і нічого в результаті не отримав, а отримане ним захворювання було отримано батьком внаслідок отруєння при обприскуванні поля хімікатами.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 17.09.2019 року у цивільній справі № 701/1042/19 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача - ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу учасниками справи не надано.

У відповідності до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, представника позивача , які з`явилися в судове засідання, що проводилось у режимі відеоконференції в районному суді м. Харкова, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Вирішуючи спір та постановляючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог, встановивши, що на момент проведення розпаювання земель КСП «Колос», що став правонаступником попередніх реформованих сільськогосподарських підприємств, с. Харківка, Маньківського району Черкаської області, батько позивача - ОСОБА_2 помер, а тому не міг бути членом господарства, не міг набувати прав та не був включений до списку членів господарства, що додавався до Державного акту на право колективної власності на землю , правомірно, тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом позивач ОСОБА_1 є інвалідом 1 групи з дитинства по опорно - руховому апарату та звернулась в суд з позовом про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку.

Позивач ОСОБА_1 посилається, щ з 1958 року по 1963 рік її батько, ОСОБА_2 , перебував членом колгоспу ім. Ватутіна, а з 1964-1972 роки - членом колгоспу «Зоря», із 1973-1981 роки членом колгоспу ім. Дзержинського, в яких працював на різних посадах, що підтверджується даними копії трудової книжки колгоспника № 364 від 05.11.1966 року, яка міститься в матеріалах справи.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується даними свідоцтва про смерть, актовий запис № 11, зареєстрований в Маломаньківській сільській раді Маньківського району Черкаської області 16 листопада 1982 року.

Згідно до роз`яснення постанови Верховного Суду України від 04 липня 2018 року, якщо спадщина відкрилася до 01 січня 2004 року, то застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно роз`яснення, викладеного у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01.01.2004 року.

У разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК Української РСР.

Згідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

У відповідності до пунктів 1,2 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР, спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Як вбачається із позовної заяви, звертаючись з даним позовом до суду, ОСОБА_1 посилається, що, оскільки вона дитина-інвалід після смерті батька залишилась без годувальника, була на той час неповнолітньою, то право спадщини переходить дитині-інваліду, про яку повинні були подбати члени та правління колгоспу, які нічим не допомогали і не згадували про її існування.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено коло осіб, які мають право на земельну частку (пай), до них зокрема належать колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 5 ЗК України(в редакції від 18 грудня 1990 року) земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. У колективну власність можуть бути передані землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, в тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, землі садівничих товариств - за рішенням загальних зборів цих підприємств, кооперативів, товариств.

Згідно статті 23 ЗК України право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Відповідно до п.п.1 п.1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720/95, паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Пунктом 2 вищезазначеного Указу встановлено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Отже, право на земельну частку (пай) виникає в осіб, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю були чи залишилися членами цього підприємства і були включені до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до ч. 9 ст. 5 Земельного кодексу України (прийнятого Верховною Радою УРСР 18.12.1990 року) встановлювався порядок обчислення середньої земельної частки (паю), коло осіб, які мають право на земельну частку (пай), порядок набуття у власність визначався Земельним кодексом України, у якому вказано, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому ч. 6 та 7 ст.6 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про право певної особи на земельну частку (пай), суд повинен з`ясувати, чи була ця особа членом КСП на час передання державного акта про право колективної власності на землю, та чи була вона внесена до списку осіб, що додається до цього державного акта.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що розпаювання земель колективних сільськогосподарських підприємств (КСП) проводилось в Україні після прийняття Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03.12.1999 р. № 1529/99.

Порядок паювання земель був визначений Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.95 року № 720/95, в п.1 якого визначалось, що паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну ділянку (пай) підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка (форма сертифіката затверджена Постановою КМУ від 12.10.95 року № 801), в якому вказується розмір паю в умовних кадастрових гектарах та його вартість.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ», роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта.

Частина друга статті 23 ЗК України 1990 року визначала, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта;

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що батько позивача ОСОБА_2 з 1958 року по 1963 рік перебував членом колгоспу ім. Ватутіна, з 1964-1972 роки - членом колгоспу «Зоря», а з 1973-1981 роки членом колгоспу ім. Дзержинського. Однак, оскільки 13.11.1982 році ОСОБА_2 помер, то відповідно припинилось його членство в колгоспі.

За таких обставин, він не міг бути у списку осіб господарства, які мали право на отримання земельної частки ( паю), оскільки розпаювання проводилось значно пізніше і жодних правових підстав для включення померлої особи в 1982 році не було, щоб включити ОСОБА_2 у список осіб, які мали право на отримання сертифікату на право на земельну частку ( пай) в період розпаювання земель в господарстві.

У відповідності даних довідки Харківської сільської ради Маньківського району від 22.10.2018 року № 364 житель с. Мала Маньківка ОСОБА_2 , 1941 року народження при розпаюванні землі колгоспу ім. Дзержинського не був включений в списки на розпаювання.

Відповідно до ст. 9 ч 2 ЦК УРСР правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю.

Отже, судом першої інстанції достовірно встановлено, що ОСОБА_2 не був включений до списку осіб, які мали право на отримання земельної частки, (пай) колгоспу, а тому сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку ОСОБА_2 не міг отримати, оскільки його правоздатність була припинена у зв`язку із смертю задовго до початку процесу розпаювання земель.

Колегія суддів звертає увагу, що оскільки на час смерті батько позивача ОСОБА_2 не отримав право на земельну частку ( пай ), то у спадкоємців не виникло права спадкувати будь - яке майно, яке не належало на праві власності спадкодавцю. Тому позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець 1 черги, не може отримати майно в порядку спадкування, яке не входить у спадкову масу, та не належало спадкодавцю на день його смерті та він не мав на нього права.

Таким чином, приймаючи до уваги вищезазначені норми права, обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про правомірність та законність рішення суду першої інстанції, який прийшов до вірного, обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, вірно посилаючись, що на момент проведення розпаювання земель КСП "Колос", що став правонаступником попередніх реформованих сільськогосподарських підприємства, с. Харківка, Маньківського району, Черкаської області, батько ОСОБА_2 , помер, а тому не міг бути членом господарства, не міг набувати прав та не включений до списку членів господарства, що додавався до Державного акту на право колективної власності на землю.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.

Безпідставними та необґрунтованими є доводи скаржника, що судом допущено порушення норм процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки крім лише перерахування вказаних підстав для скасування рішення суду, апеляційна скарга, як і позовна заява не містять жодного доказу, які б давали підстави суду задовольнити вимоги позивача, які не ґрунтуються на вимогах закону. Отже, вказані доводи скаржника не підтверджено жодними доказами, а за таких обставин, відсутні підстави для скасування законного рішення суду, тому вимоги апеляційної скарги не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

З огляду на вище викладене, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим, і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 17.09.2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської сільської ради Маньківського району про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 21 грудня 2019 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко