Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

спр. № 336/7726/18

пр. № 2/336/1073/19

м. Запоріжжя 18 грудня 2019 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Зарютіна П.В.,

при секретарі Когут С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, відшкодування моральної шкоди, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні недобудованим житловим будинком шляхом визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом, за яким просять суд вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у житловий будинок АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 200 000,00 гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

За змістом позову, 11.08.1978 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 реєстрації шлюбу м. Запоріжжя зареєстрований шлюб, актовий запис № 1962. 11.01.1986 за рахунок спільних грошових коштів придбаний недобудований жилий будинок АДРЕСА_1 з процентом готовності 11. Договір купівлі-продажу укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений Кріусенко Е.В., державним нотаріусом 5-ї Запорізької державної нотаріальної контори, р.№ 2-55. Після придбання будинку сім`я у складі ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та синів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вселилась до будинку і стала проживати в ньому постійно. Реєстрація місця проживання всіх членів сім`ї здійснена 29.01.1986 за адресою будинку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.05.2009 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано. Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати в будинку, з приводу користування яким виникали суперечки. У серпні 2018 року позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета позову, - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на 1/2 частку недобудованого житлового будинку АДРЕСА_1 . Після відкриття провадження у справі ОСОБА_3 став чинити перешкоди позивачці у користуванні спірним майном. Зокрема, укладений договір про надання охоронних послуг, під час укладення якого він не вказав ОСОБА_1 та її молодшого сина як осіб, які мають право на користування будинком, зареєстровані та проживають у ньому. Охорона, відповідно, перешкоджала у доступі до будинку. Після її звернення до керівництва охорони договір про надання охоронних послуг був припинений, проте, укладений інший із приватним охоронним агентством.

Впродовж 2018 року, як вказано у позовній заяві, позивачка неодноразово зверталась до Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області з приводу неможливості потрапити до будинку, конфлікту із відповідачем та сімейного насильства з боку ОСОБА_3 (ЄО №18964 від 06.07.2018, №23967 від 18.08.2018, №29325 від 09.10.2018).

Позивачка вважає, що її син ОСОБА_3 своїми діями позбавив її права на житло, вільний вибір місця проживання, своєю неправомірною поведінкою завдає їх моральних страждань, оскільки вона вимушена змінити місце постійного проживання та повсякденний уклад життя. За місцем постійного проживання вона займалась підприємницькою діяльністю, а саме, заготівлею та продажем овочів, приготуванням продуктів харчування та їх реалізацією. Крім того, у будинку залишились її особисті речі, документи, цінності, знаряддя підприємницької діяльності. Їй соромно визнавати, яку поведінку допустив її рідний син, що призводить то того, що вона мусить зберігати у таємниці дійсну причину переїзду від оточуючих. Внаслідок поведінки відповідача також погіршилось її здоров`я, а саме, підвищився артеріальний тиск, з`явились головні болі. Молодший син ОСОБА_2 є інвалідом за загальним захворюванням ІІІ групи, також потерпає від таких дій відповідача. Зауважує, що спірний будинок є єдиним можливим її місцем проживання.

З підстав, передбачених ст. 30 Конституції України, ст. 15, 16, 23, 29, 270, 275, 276, 310, 311, 380, 1167 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК УРСР, оскільки захист особистого немайнового права може здійснюватись в інший спосіб, ніж визначений главою 3 ЦК України, відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, позивачка просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 14.01.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито у справі загальне позовне провадження, визначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи).

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 01.03.2019 подав відзив на позовну заяву, згідно з яким не визнає позовні вимоги як такі, що не ґрунтуються на законі та не відповідають фактичним обставинам справи, із посиланням на ч.3 ст.12, ч.1 ст.13 ЦК України. Визнає, що його батько під час шлюбу із позивачкою його матір`ю, на підставі договору купівлі-продажу від 11.01.1986 придбав недобудований будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок мав лише фундамент, крім того, на земельній ділянці за вказаною адресою знаходилась самочинно збудована тимчасова споруда, в яку вселився ОСОБА_4 зі своєю сім`єю. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були зареєстровані за цією адресою, як члени власника житлового будинку ОСОБА_4 . Вважає, що, оскільки придатного для проживання будинку не існувало, то права користування ним позивач із дитиною не отримали.

За змістом відзиву, 28.05.2009 шлюб між його батьками у судовому порядку розірвано, відповідно до ч.2 ст. 114 СК України вважається розірваним у день набрання рішенням суду законної сили, тобто, 08.06.2009. Вказаним рішенням встановлено, що сімейні відносини між подружжям припинені у 2000 році, вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя розглянутий рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 26.07.2017 у цивільній справі №336/8963/15-ц, пр.2/314/26/2017. Вказаним рішенням встановлено, що сторони сумісного господарства не ведуть протягом 9 років до розірвання шлюбу. Вимог про поділ будинку АДРЕСА_1 позивачка не заявляла, хоча цей будинок придбаний з готовністю на 11%, в недобудованому стані існував на час розгляду справи (з урахуванням заяви про виправлення описки у відзиві від 21.03.2019).

Зауважує, що на час припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу він не був завершений будівництвом. Наполягає, що відповідно до домовленості колишнього подружжя, ОСОБА_1 на вказане майно не претендує, воно належить на праві приватної власності ОСОБА_4 . Підтверджує, що до 2015 року колишнє подружжя та їх діти мешкали за адресою домоволодіння, а саме, у самочино збудованій тимчасовій споруді за вказаною адресою. У 2015 році позивачі добровільно, за власним бажанням виселились з помешкання (тимчасової споруди), забрали свої речі, що свідчить про їх однозначний намір змінити своє місце проживання. З цього часу вони також не користувались земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , витрат на утримання майна не несли.

Після цього відповідач із батьком ОСОБА_4 вирішили побудувати новий будинок, оскільки проживання в самовільній тимчасовій споруді, із врахуванням її стану, не влаштовувало. Будівництво відбувалось за кошти ОСОБА_3 внаслідок відсутності фінансових можливостей у його батька, проте, він входив до складу його сім`ї. На місці, де на плані значився житловий будинок, наявний на цей час лише фундамент та частково напівзруйновані стіни. Стверджує, що будівництво завершилось у 2016 році. Вважає, що про цю обставину свідчить технічний паспорт від 10.09.2018. Придбана батьками споруда, при цьому, була знесена через аварійний стан, залишився лише водопровід.

Згідно з нормою ст. 391 ЦК України, оскільки лише власник майна може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження ним, вважає позовні вимоги безпідставними, крім того, позивачі не набули право власності та право користування новозбудованим будинком, якого на час їх реєстрації за цією адресою не існувало.

У відзиві наголошено, що з 2015 по 2018 рік позивачі не виявляли наміру проживати у будинку, не дивлячиcь на наявність доступу до земельної ділянки під час будівництва та до тимчасової споруди, періодично відвідували ОСОБА_3 . В липні 2018 року, коли будівництво перейшло в стадію завершення, ОСОБА_1 заявила про намір вселення до спірного будинку. ОСОБА_3 довів до відома матері, що проживати в будинку неможливо через незавершеність будівництва, крім того, він не є власником, відповідно, не праві вирішувати питання вселення. З метою створення штучних доказів ОСОБА_1 з липня 2018 року регулярно зверталась до органів поліції щодо порушення її прав на проживання у будинку. Зауважує, що в липні 2018 року вона без відома і згоди титульного власника майна, за відсутності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зайшла до недобудованого будинку, разом із суб`єктом оціночної діяльності, який здійснив його огляд та оцінку. Брат відповідача ОСОБА_2 особисто до правоохоронних органів та суду не звертався з питання вселення. При цьому, вважає, що відповідно до ст. 331 ЦК України має право на будинок, як на новостворене майно, яке із батьком планує оформити після завершення будівництва. Згідно з відзивом, укладення договору про охорону будинку зумовлено необхідністю збереження будівельних матеріалів та будівель. Оскільки позивачі більше року не мешкали за адресою домоволодіння, речових прав на нього не мають, відповідно, й підстави для вселення відсутні, крім того, вважає, що норми житлового законодавства у даному спорі не можуть бути застосовані, натомість, застосуванню підлягає норма ч.2 ст. 405 ЦК України.

Відповідач зауважує, що вимоги про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суперечать нормам чинного законодавства із посиланням на Постанову Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995, порушення житлових прав, в разі наявності, не зумовлює настання права на відшкодування такої шкоди.

18.03.2019 позивачкою ОСОБА_1 до справу подано відповідь на відзив, яка за змістом тотожна обґрунтуванню позовної заяви. Зауважує на тому, що недобудований будинок розташований на земельній ділянці, площею 500 кв.м., наданій у безстрокове користування для будівництва жилого будинку на праві особистої власності Запорізьким міськкомунгоспом 29.05.1959. Доводи сторони відповідача про те, що, відповідно до домовленості колишнього подружжя, ОСОБА_1 на вказане майно не претендує, воно належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , та про те, що у 2015 році вона добровільно із молодшим сином змінила місце проживання, - допустимими доказами не підтверджені та не відповідають фактичним обставинам справи. З часу вселення і до жовтня 2018 року усі члени сім`ї спільно користувались будинком. Вважає, що відзив подано із порушенням п.1 ч.5 ст. 176, п.6 ч.3 ст. 176 ЦПК України, оскільки відповідачем не зазначено про наявні у нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення, або докази, які не можуть з поважних причин бути поданими до суду.

21.03.2019 ОСОБА_4 в порядку ст. 52 ЦПК України подано до суду позовну заяву до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні недобудованим житловим будинком шляхом визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням. За змістом позову, йому належав недобудований житловий будинок в цілому за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 11.01.1986, посвідченого приватним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кріусенко Е.В., зареєстрований та постійно мешкає за вказаною адресою. Також за цією адресою зареєстровані його колишня дружина ОСОБА_1 , сини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Із позивачкою ОСОБА_1 він перебував у шлюбі з 11.08.1978 по 08.06.2009, проте, як встановлено судовим рішенням про розірвання шлюбу, сімейні відносини подружжя припинені у 2000 році, з цього часу вони проживають окремо та спільне господарство не ведуть. Вказаний будинок ОСОБА_4 придбав за власні кошти, у стані готовності 11 %, із закладеним фундаментом та частково зведеними стінами. Вказує, що будинок на час придбання був непридатний для проживання, сім`я проживала у самовільній тимчасовій споруді за цією ж адресою. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 не вимагала поділу майна. Поділ спільного майна, за виключенням цього домоволодіння, здійснений у судовому порядку рішенням суду від 26.07.2017. 20.08.2018 позивачка за первісним позовом звернулась до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя з позовною заявою про визнання за нею права власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 . До 2015 року колишнє подружжя проживали за цією адресою, придатного для проживання будинку не існувало. В 2015 році ОСОБА_1 із сином ОСОБА_2 добровільно виселились з помешкання, забрали свої речі та майно, перешкод у користуванні їм ніхто не чинив. В засіданні під час розірвання шлюбу, як зазначено у позові, ОСОБА_1 пояснила, що має квартиру, без зазначення її адреси. Після виселення вказаних осіб ОСОБА_2 вирішив побудувати новий будинок за зазначеною адресою, на місці існування старого фундамента та недобудованих стін за власний кошт внаслідок їх відсутності у ОСОБА_4 , при цьому, недобудований будинок був знесений, як і надвірні будівлі, непридатні для використання. Від придбаного у 1986 році будинку залишився лише водопровід, тому позивачі право на користування новозбудованим будинком не мають. З 2015 року по липень 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не вимагали вселення, не виявляли бажання вселитись, до правоохоронних органів та суду не звертались, витрат на утримання майна не несли, проте, реєстрацію місця проживання не скасували, що перешкоджає ОСОБА_4 у користуванні, володінні та розпорядженні будинком. З вказаного часу, при зверненні до органів поліції замовчувала факт тривалого не проживання у будинку АДРЕСА_1 . Наголошує, що реєстрація позивачів є такою, що суперечить закону, оскільки вони фактично не мешкають за адресою домоволодіння, перешкоджає ОСОБА_4 оформити субсидію на сплату житлово-комунальних послуг. У позові додатково вказує, що на правовідносини із позивачкою розповсюджуються норми цивільного законодавства.

З підстав, передбачених ст. 7, 16, 316, 317, 319, 321, 391, 405, п.1 ч.4, ч.2 ст. 406 ЦК України, ч.1 ст. 6, ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця в проживання в Україні» ОСОБА_4 просить усунути перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні недобудованим житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням, припинити належний їм сервітут на користування цим чужим майном, оскільки ОСОБА_1 втратила статус члена сім`ї позивача після розірвання шлюбу, а після виселення у 2015 році втратила статус колишнього члена сім`ї, як і ОСОБА_2 , до співвласників будинку не належать, домовленості щодо проживання із ними не укладались.

Ухвалою суду від 21.03.2019, постановленою під час розгляду справи, без виходу до нарадчої кімнати, ОСОБА_4 на підставі ст. 136 ЦПК України звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, відповідно до ст. 52 ЦПК України прийнято до спільного провадження з первісним позовом його позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні недобудованим житловим будинком шляхом визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 17.05.2019, постановленою під час розгляду справи, без виходу до нарадчої кімнати, в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про зупинення провадження у справі до розгляду Шевченківським районним судом м.Запоріжжя цивільної справи №336/4781/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відмовлено.

Ухвалою суду від 17.05.2019 закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті із повідомленням (викликом) сторін (учасників справи).

Ухвалою суду від 08.10.2019 відмовлено у задоволенні клопотанні сторони позивача про допит свідка ОСОБА_7 внаслідок порушення процесуальних строків для його подання.

Інших заяв по суті справи подано не було, інших процесуальних дій у справі судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань. Зустрічної позовної заяви не подано.

У судовому засіданні представник позивачів за первісним позовом адвокат Смола І.В. підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, а у задоволенні позову ОСОБА_8 відмовити.

ОСОБА_1 згідно з заявою, вх.№ від 17.12.2019 повідомила про розгляд справи за її відсутності, за участі представника, на позовних вимогах наполягає, просить задовольнити у повному обсязі, проти задоволення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову заперечує в повному обсязі.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 адвокат Железняк Л.В. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні первісного позову, як безпідставного, підтримала доводи та вимоги позову ОСОБА_4 .

Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов висновку про те, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні позову третьої особи слід відмовити на підставі таких встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Судом встановлено, що 11.08.1978 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрований шлюб, актовий запис №1962 від 11.08.1978, що підтверджено копією свідоцтва про укладення шлюбу від 11.08.1978 (а.с.9). Подружжя від шлюбу має двох синів ОСОБА_2 , 1988 р.н., та ОСОБА_3 , 1979 р.н.

11.01.1986 ОСОБА_4 , під час шлюбу, придбаний недобудований жилий будинок АДРЕСА_1 з процентом готовності 11. Відповідний договір купівлі-продажу укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений Кріусенко Е.В., державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, р.№ № 2-55 від 11.01.1986. Копія договору міститься у справі. За його умовами, недобудований жилий будинок належить продавцю на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку на праві особистої власності, виданого Запорізьким міськкомунгоспом 29.05.1959, посвідченого І Запорізькою держнотконторою 02.06.1959 за р.№3/4934. ОСОБА_4 повинен закінчити будівництво до 01.08.1988. Договір зареєстрований у ЗМБТІ 16.01.1986 за №1232.

За даними будинкової книги, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 були зареєстровані за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з 29.01.1986 (а.с.14-18).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі №2-2127/09 від 28.05.2009 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу задоволено, розірвано шлюб, укладений між сторонами у справі, зареєстрований 11.08.1978 будинком урочистої реєстрації шлюбу м.Запоріжжя, актовий запис №1962 (а.с.10). Рішення суду набрало законної сили 08.06.2009, що згідно з ч.2 ст. 114 СК України є датою припиняється шлюбу. За змістом вказаного рішення, сумісного господарства сторони не ведуть протягом 9 років, фактично сім`я розпалась.

Поділ спільного майна подружжя Линників здійснено у судовому порядку. Так, рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 26.07.2017 у цивільній справі №336/8963/15-ц, пр.2/314/26/2017 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Поділено спільне сумісне майно подружжя та визнано право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 - за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 по 1/2 частці. Поділено спільне сумісне майно подружжя та визнано право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 по 1/2 частці. Поділено спільне сумісне майно подружжя та визнано право спільної часткової власності на автомобіль марки ЗИЛ модель 5301, реєстраційний № НОМЕР_1 НА, рік випуску 1998, двигун № НОМЕР_2 , колір синій, тип вантажний за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 по 1/2 частці. В решті позовних вимог відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 11.05.2017.

Вказаним рішенням встановлено, що сторони сумісного господарства не ведуть протягом 9 років, тобто з 2000 року, із посиланням на рішення про розірвання шлюбу, що вказане вище (а.с.64). При цьому, на підставі свідчень допитаних у судовому засіданні свідків, прийнятих судом, у мотивувальній частині встановлено, що сторони фактично проживають за одною адресою, в одному житловому будинку (а.с.65).

На замовлення ОСОБА_3 . ФОП ОСОБА_9 (сертифікат АЕ 003111) 10.09.2018 виготовлено технічний паспорт (інвентаризаційна справа 1185) на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.68-69). Згідно з даними технічного паспорту житловий будинок, мансарда до И, прибудова, тераса, погріб під И, зливна яма побудовані у 2016 році, гараж, вбиральня, душ у 2017 році, ворота, паркан (2 од.), замощення у 2018 році, а водопровід у 1980 році.

Матеріалами справи підтверджено, що ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 25.09.2018 у цивільній справі №336/4781/18, пр.2/336/2526/2018 прийнято до розгляду та відкрито провадження за поданим 20.08.2018 позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на 1/2 частку незавершеного будівництвом житлового будинку, що визнається сторонами у справі.

Листом Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГП в Запорізькій області (а.с.19) від 15.10.2018 підтверджено, що ОСОБА_1 зверталась до органів поліції 10.10.2018 ЄО №29422, 29423, 29409 з приводу того, що вона не може потрапити до будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; ЄО №29325 від 09.10.2018 та ЄО №18964 від 06.07.2018 з приводу конфлікту з сином ОСОБА_6 , 1979 р.н.; ЄО №23967 від 18.08.2018 з приводу сімейного насильства зі сторони сина ОСОБА_3 , 1979 р.н.

Під час судового розгляду справи здійснено допит свідків за клопотанням сторін.

Так, свідка ОСОБА_11 пояснила, що знайома із сім`єю Линників, працювала у ОСОБА_3 продавцем у кіоску 10-11 років тому протягом 3 років. У 2016 році розійшлась із чоловіком, з яким перебувала у фактичних шлюбних відносинах, у зв`язку із тим, що виховувала дитину 2015 року народження, мала фінансові складнощі. У той час випадково зустрілась з ОСОБА_3 , який запропонував їй підробіток. Він у вказаний час мешкав у орендованій квартирі, будував будинок АДРЕСА_1 , який станом на 2016 рік будинок був нежилим. ОСОБА_11 мала допомагати готувати їжу будівельникам, прибирати під час будівельних робіт. Продовжує допомагати й натепер, за виключенням зимового часу та перерв у будівельних роботах. Будинок на даний час не добудований, роботи тривають. На час їх домовленості із ОСОБА_3 будівництво було на початковій стадії, а саме, зведений паркан з декоративної цеглі. Раніше на цій території розташовувалась тимчасова споруда, яка знесена, на власні очі її не бачила, крім того, наявний гараж (цокольний поверх будинку), що використовується для зберігання матеріалів та обладнання. Про те, що ОСОБА_3 чинив перешкоди позивачці та її молодшому сину у користуванні будинком, їй не відомо, як і місце їх проживання. Про обставини виселення та час проживання вказаних осіб вона не обізнана. Показала, що ОСОБА_3 будує новий будинок, сплачує кошти їй за допомогу у роботі, яку вона виконує, здебільшого, раз на тиждень, іноді - частіше, в залежності від стадії будівництва. Їй також відомо, що будинок ОСОБА_3 облаштовується для його сім`ї, зокрема, сина ОСОБА_12 . На початку літа 2019 року ОСОБА_2 забезпечив охорону будинку, оскільки з його обох боків замінювався паркан, тому територія не була закритою для сторонніх. У будинку жіночих речей немає, наявні речі ОСОБА_2 та його сина.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні показав, що сім`ю ОСОБА_14 знає з шкільних років, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Приблизно у 1980 році Линники придбали земельну ділянку із тимчасовою побудовою за адресою: АДРЕСА_1 . На час придбання подружжя мало дитину старшого сина, вони почали разом будувати будинок, звели металевий паркан. Будинок був побудований до 1995 року, а тимчасова будівля, яка знаходилась там, знесена ОСОБА_3 . Також ним побудований паркан з цегли (приблизно у 2017 році), усередині будинку він не бував. ОСОБА_13 відомо про те, що раніше була окремо зведена кухня, зараз вона об`єднана із будинком черепичним дахом. У будинку встановлено вікна. ОСОБА_3 повертається додому, залишається на ніч, має власну кімнату. Вважає, що ОСОБА_3 лише реконструйовано будинок. ОСОБА_1 постійно мешкала у вказаному будинку, поки доступ на територію їй не обмежив власний син ОСОБА_3 . Протягом 2-3 місяців ОСОБА_1 працювала в АР Крим. Крім того, свідок показав, що приблизно з жовтня 2018 року ОСОБА_1 із молодшим сином ОСОБА_15 не мешкає за вказаною адресою, оскільки її старший син виставив її речі з будинку, й, скориставшись тим, що вона поїхала на ринок, не впустив додому. Були викликана поліція, проте, на території домоволодіння вже знаходилась охорона. ОСОБА_3 також замінено замок на електронний, деякий час ОСОБА_1 потрапляла додому через хвіртку ОСОБА_13 , від якої він дав їй ключі. Свідку відомо про те, що ОСОБА_1 приблизно протягом місяця мешкала у сусідів неподалеку будинку, по АДРЕСА_3 . Місце її проживання наразі йому не відомо.

Свідок ОСОБА_16 під час судового розгляду справи показав, що із сім`єю ОСОБА_14 знайомий із дитинства, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Йому відомо про те, що подружжя із дітьми із 1980 року мешкало за адресою: АДРЕСА_1 , вдвох зводили будинок протягом тривалого часу. До цього жили у тимчасовій побудові, яку придбали перед переїздом. ОСОБА_1 із молодшим сином протягом року не мешкають у будинку внаслідок конфлікту із старшим сином позивачки. Спочатку звідти переїхав її колишній чоловік, а після цього ОСОБА_3 виставив речі матері та брата, вигнавши їх з будинку, винайняв охоронців. Іноді бачить ОСОБА_4 у будинку за вказаною адресою. Йому відомо про те, що ОСОБА_1 із сином винаймають житло. Бачив, що вона викликала поліцію, оскільки не могла зайти до будинку, замки були замінені. Намагався умовити ОСОБА_17 , щоб він віддав речі матері. Пояснив також, що допомагав будувати будинок і за часів проживання у ньому подружжя, й ОСОБА_17 . Вказує, що фундамент та стіни залишились у будинку без змін. Усередині будинку не був, проте, зовні видно новий дах, вікна та паркан. Молодший син позивачки є інвалідом. Свідчить, що будинок придатний для проживання, має два поверхи, ОСОБА_3 кожного дня повертається додому, залишається там до ранку.

При розгляді справи суд виходить з таких норм чинного законодавства.

Статтями 47, 48 Конституції України закріплено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.2-5 ст. 13 цього Кодексу.

Зокрема, ч.3 ст. 13 ЦК України передбачено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

За нормою ст. 310, ч.4 ст. 311 ЦК України фізична особа має право на місце проживання та на вільний вибір місця проживання, його зміну, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Ч.5 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Нормою ст. 150 ЖК УРСР врегульовано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 395 ЦК України, речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування (сервітут).

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі й від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст. 396 ЦК України).

За змістом ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. До цього переліку за вказаною нормою віднесені дружина наймача, їх діти і батьки, крім того, членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Ч.4 ст. 156 ЖК УРСР також закріплює, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу. Ця норма регулює плату за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові. Вказане узгоджується й з положеннями ч.1 ст. 405 ЦК України.

Крім того, при розгляді справи суд виходить зі змісту ч.3 ст. 269, ч.1 ст. 270, ч.1 ст. 271 ЦК України. Так, фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. До особистих немайнових прав, зокрема, відноситься право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Ч.1,2 ст. 275 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, який здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Також, як визначено ст. 276 ЦК України, фізична особа, діями якої порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язана вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

Слід наголосити, що за змістом ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини визначено, що суди застосовують при розгляду справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, відповідно до статті 8 Європейської Конвенції захисту прав людини та основних свобод кожен має право на повагу до житла.

У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) Європейський суд з прав людини ухвалив рішення, у п. 40, 41 якого визначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див. рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Виходячи зі змісту норм цивільного процесуального законодавства, а саме. ст. 12-13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Крім того, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, показаннями свідків.

Також, за нормою ч.1. 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі №2-2127/09 від 28.05.2009 встановлено, що подружжя Линників сумісного господарства не веде протягом 9 років до розірвання шлюбу. Також не підлягає доведенню й обставина, встановлена рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 26.07.2017 у цивільній справі №336/8963/15-ц, пр.2/314/26/2017, а саме, що сторони (колишнє подружжя Линників) фактично проживають за одною адресою, в одному житловому будинку.

Останнім рішенням суду, як встановлено судом, дійсно здійснено поділ майна ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , проте, позивачка згодом реалізувала своє право на звернення до суду й з позовом про визнання права власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 .

Доводи відповідача за первісним позовом та третьої особи ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 лише до 2015 року проживали за адресою: АДРЕСА_1 , належними та допустимими доказами не підтверджені, як і та обставина, що позивачі із власними речами добровільно у вказаний час змінили своє місце проживання, оскільки підставою позову є те, що відповідач за первісним позовом перешкоджає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у праві користування будинком. Відсутність перешкод у користуванні житловим приміщенням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 також не підтверджено відповідними доказами. Більш того, наявність перешкод вбачається з показань допитаних з боку позивачів свідків.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 11.08.1978 по 08.06.2009 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого, як підтверджено копією договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.01.1986 ОСОБА_4 придбаний зазначений будинок.

Учасники справи не заперечували тієї обставини, що подружжя після придбання недобудованого будинку із станом готовності на 11%, право власності на який оформлено за ОСОБА_4 , разом із дітьми переїхало до нього саме для постійного проживання, протягом тривалого часу відбудовувало домоволодіння, мешкали на території домоволодіння у самочинно збудованій споруді.

Листом Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГП в Запорізькій області (а.с.19) від 15.10.2018 підтверджено звернення ОСОБА_1 із заявами до органів поліції в період з липня 2018 року, зокрема, внаслідок відсутності доступу до будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд виходить з того, що обставини, встановлені судовими рішеннями, цілком узгоджуються між собою, оскільки відсутність спільного ведення господарства колишнього подружжя (наприклад, спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування) не виключає проживання за однією адресою, тим більше, з урахуванням того, що фактичне проживання за однією адресою та в одному будинку встановлене у мотивувальній частині рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 26.07.2017 у цивільній справі №336/8963/15-ц, пр.2/314/26/2017, яке набрало законної сили та не оскаржувалось. При цьому, ОСОБА_4 під час судового розгляду не наводив доказів та не зазначав про те, що мешкав за іншою адресою, ніж буд. АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 наголошує, що на території домоволодіння раніше була зведена самочинна тимчасова споруда, а придатний для життя будинок почав зводитись лише завдяки його зусиллям з 2015 року. Крім того, із посиланням на технічний паспорт, виготовлений на його замовлення 10.09.2018, стверджує, що будівництво будинку завершено у 2016 році.

Проте, суд критично ставиться до відомостей дослідженого під час судового розгляду справи технічного паспорта, оскільки він виготовлений вже після звернення ОСОБА_1 до суду 20.08.2018 із позовом до ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на 1/2 частку незавершеного будівництвом житлового будинку, та відомості, які він містить щодо часу будування житлового будинку, не можуть бути достовірними, оскільки джерело походження таких не є відомим, а про призначення відповідної експертизи сторони не клопотали перед судом.

Тривалість проживання подружжя ОСОБА_14 за вказаною адресою з часу переїзду до будинку свідчить про наявність приміщення, придатного для проживання, навіть, за умови самочинного режиму споруди.

Суд приймає свідчення свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , які стали очевидцями виклику ОСОБА_1 поліції, оскільки вона не могла отримати доступ до території будинку. Їх свідчення узгоджуються із даними Шевченківського ВП Дніпровського ДП ГУНП в Запорізькій області.

При цьому, із свідчень ОСОБА_11 , яка виконує роботи на території будинку АДРЕСА_1 під час будівництва, відповідно до домовленості із ОСОБА_3 та за рахунок його коштів, які він сплачує їй, обставин, що підтверджують час зміни місця проживання ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_2 , судом не встановлено. Врешті, суд критично ставиться до показань названого свідка, враховуючи те, що, як пояснила сама ОСОБА_11 , вона фактично працевлаштована у ОСОБА_3 , який їй сплачує за надання допомоги при будівництві.

Підстави для застосування ч.2 ст. 405 ЦК України, якою передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, у даній справі відсутні у зв`язку із таким.

Неодноразові звернення ОСОБА_1 із заявами до поліції внаслідок дій ОСОБА_3 підтверджують, що, із врахуванням конфліктних відносин, що склалися між нею та її старшим сином, позивачка мала поважні причини відсутності за місцем проживання. Територія будинку, що підтверджено, власне, відповідачем, охоронялась, а свідками з боку позивачів повідомлено про зміну замків у домоволодінні ОСОБА_3 під час будівництва у 2018 році.

Як випливає із позовних вимог за первісним позовом, позивачі вважають, що їх право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 не визнається та оспорюється.

Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Натомість, порушення особистого немайнового права позивачів полягає в цілеспрямованих діях ОСОБА_3 , які безпосередньо завдають шкоди вказаним особам, порушуючи одне з невід`ємних прав вказаних осіб.

Таким чином, суд визнає доведеними обставини, якими обґрунтовуються первісні позовні вимоги, - щодо правомірності набуття права користування позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 спірним будинком, спочатку, як членами сім`ї власника будинку, й після розірвання шлюбу, залишаючись у ньому до жовтня 2018 року, із врахуванням їх реєстрації за вказаною адресою за місцем проживання.

Крім того, суд вважає доведеною наявність права користування будинком у позивачів за первісним позовом й на час звернення до суду, відповідно, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набувають суб`єктивне право на задоволення позовних вимог, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення у незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 , тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

За таких обставин, враховуючи законність набуття ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням, оскільки добровільно його звільнити вони не бажають, не мають іншого місця проживання, пов`язані із вказаним домоволодінням достатніми та тривалими зв`язками, встановивши усі необхідні для розгляду справи обставини, суд дійшов висновку про те, що з боку ОСОБА_3 чиняться перешкоди позивачам за первісним позовом у користуванні жилим приміщенням. Конфліктні відносини з приводу користування будинком та територією домоволодіння є поважною причиною непроживання позивачів за первісним позовом за вказаною вище адресою.

Будь-яких фактичних даних, які свідчать про обрання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо) або про втрату інтересу до цього житла судом не встановлено. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

При цьому, судом встановлено, що житлова площа, якою позивачі за первісним позовом мали право користуватися, чітко не визначалась, тобто вони мали право користуватися всією територією домоволодіння нарівні з відповідачем та третьою особою.

Належних та допустимих доказів на підтвердження існування домовленості про те, що позивачі могли проживати лише у тимчасово зведеній самовільній споруді і лише до розірвання шлюбних відносин або до будь-якого іншого часу в порушення процесуального обов`язку ОСОБА_4 , як позивача (третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову), суду не надано. Будівництво та суттєве поліпшення житлових умов з боку ОСОБА_3 не усуває його матір та брата від права користування цим майном. Крім того, доказів проведення будівництва виключно за власний кошт ОСОБА_3 суду також не надано.

Суд виходить також з того, що ОСОБА_3 порушено норму ч.3 ст. 13 ЦК України шляхом зловживання його правом. Відповідно, законних підстав, передбачених ст. 391 ЦК України для задоволення позовної вимоги ОСОБА_4 , як титульного власника майна, про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, судом не встановлено, що зумовлює відмову у задоволенні його позову, як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні недобудованим житловим будинком шляхом визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Вимога ОСОБА_4 про припинення сервітуту користування житловим будинком АДРЕСА_1 із посиланням на ст. 401 ЦК України не ґрунтується на законі.

Ч.1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на яку також посилається ОСОБА_4 як на підставу для задоволення позовних вимог, та якою передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання, також застосуванню не підлягає, оскільки зміна місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відбулась поза їх волею, вимушено, внаслідок дій ОСОБА_3 .

Суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної його протиправною поведінкою щодо обмеження доступу у користуванні житловим будинком.

Так, ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується, зокрема, грішми. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, за нормою ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті (на дані правовідносини ч.2 не розповсюджується).

Позивачкою не підтверджено належними та допустимими доказами причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_3 та погіршенням стану її здоров`я. Також, позивачкою не надано підтверджень, що за місцем проживання вона займалась підприємницькою діяльністю, а зміна місця проживання спричинила вплив на неї, й тієї обставини, що за адресою домоволодіння залишились її речі.

Проте, суд вважає доведеним, що, оскільки ОСОБА_3 своїми діями позбавив її звичного постійного місця проживання з жовтня 2018 року, своєю неправомірною поведінкою завдає їй моральних страждань, адже вона вимушена змінити місце проживання та повсякденний уклад життя, стягненню на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 підлягає сума 25 000,00 гривень в рахунок компенсації завданої моральної шкоди. Тому первісний позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому, необхідно стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 704,80 гривень у рахунок відшкодування сплаченого судового збору за подання позову про вселення, а також 352,40 гривень у рахунок відшкодування сплаченого судового збору за подання позову про відшкодування моральної шкоди, тобто, всього суму 1 057,20 гривень. Крім того, стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає сума 704,80 гривень у рахунок відшкодування сплаченого судового збору за подання позову про вселення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1-4, 5, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 (РНКППО: НОМЕР_3 ), місце проживання: АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_2 (РНКППО: НОМЕР_4 ), місце проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_3 (РНКППО: не відомий, місце проживання: АДРЕСА_1 ), третя особа ОСОБА_4 (РНКППО: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, відшкодування моральної шкоди.

Вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 25 000 гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 704,80 грн. у рахунок відшкодування сплаченого судового збору за подання позову про вселення, а також стягнути 352,40 грн. у рахунок відшкодування сплаченого судового збору за подання позову про відшкодування моральної шкоди, а всього стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1057,20 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 704,80 грн. у рахунок відшкодування сплаченого судового збору за подання позову про вселення.

Відмовити у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_4 (РНКППО: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (РНКППО: НОМЕР_3 ), місце проживання: АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_2 (РНКППО: НОМЕР_4 ), місце проживання: АДРЕСА_4 ), третя особа ОСОБА_3 (РНКППО: не відомий, місце проживання: АДРЕСА_1 ), про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні недобудованим житловим будинком шляхом визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Визначена дата складання повного рішення 24.12.2019 року.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до суду апеляційної інстанції через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін