Провадження № 22-ц/4808/1456/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О.А.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю апелянта та його представника ОСОБА_1 , відповідача ФОП ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення страхових виплат та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Татарінової О.А. 01 жовтня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

12.09.2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та ФОП ОСОБА_2 про стягнення страхових виплат та відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що 19.02.2018 року між ним та ПП ОСОБА_2 був укладений договір №74671493 на туристичне обслуговування, а саме на поїздку до Туреччини, яка мала відбутися з 20.06.2018 року по 01.07.2018 року. На виконання цього договору він сплатив 22 220 грн.

07.03.2018 року йому була проведена операція на хребет. Оскільки його стан не покращився, то 17.05.2018 року було проведено повторну операцію. Ще в березні 2018 року він повідомив турагента - ФОП ОСОБА_2 про те, що у зв`язку із суттєвою зміною обставин, а саме хворобою, він не зможе здійснити туристичну подорож, яка передбачена договором на туристичне обслуговування від 19.02.2018 року. Однак, кошти, які він сплатив на виконання договору, йому не повернули. При цьому турагент не надала жодних документів, які б підтвердили реально понесені витрати, пов`язані з виконанням нею зобов`язань за вказаним договором на суму 22 220 грн., як це передбачено п. 4.2.2 договору.

У зв`язку з цим, 14.06.2018 року він звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» із заявою про здійснення страхової виплати та надав копії необхідних підтверджуючих документів. 30.07.2018 року страхова компанія відмовила йому у здійсненні страхової виплати з тих підстав, що він не перебував на стаціонарному лікуванні протягом 14 календарних днів, а оперативне втручання було проведено за 29 днів до початку запланованої подорожі, тобто на момент початку подорожі проведена йому операція об`єктивно не перешкоджала здійсненню ним запланованої подорожі.

Вважав таку відмову необґрунтованою, оскільки відповідно до медичних приписів його лікуючого лікаря після перенесеної операції йому дозволялося їздити сидячи в легковому автотранспорті пасажиром аж через 1,5 місяці, тобто 45 днів. Також тільки через місяць йому дозволялося піднімати вантажі вагою по 1 кг в кожну руку. Протягом 6 місяців з дня операції небажано проходити санаторно-курортне лікування, а значне перегрівання протягом 1 року може спричинити загострення. Недотримання таких рекомендацій могло загрожувати його здоров`ю чи навіть життю. Тобто він об`єктивно не міг через 29 днів після операції здійснити подорож літаком, а також мати з собою будь-який багаж.

Крім того діями відповідачів йому завдано моральної шкоди, оскільки по даний час він не може скористатися коштами, які довший час заробляв на відпустку та які у зв`язку з хворобою міг використати на своє лікування та реабілітацію, натомість змушений докладати зусиль для пошуку додаткових коштів та повернення його власних коштів, внаслідок чого зазнав незручностей та моральних переживань.

Посилаючись на наведене просив стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» 22 220 грн. страхової виплати, 138,79 грн. річних, 133,32 грн. інфляційних; стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та ФОП ОСОБА_2 солідарно 22 000 грн. моральної шкоди, а також стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати.

20.09.2018 року від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, мотивована тим, що 15.09.2018 року ПП ОСОБА_2 повернула йому частину коштів за анульований тур в розмірі 14 400 грн. У зв`язку з наведеним просив стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» 7 820 грн. страхової виплати, 138,79 грн. річних, 133,32 грн. інфляційних; стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та ФОП ОСОБА_2 солідарно 22 220 грн. моральної шкоди, а також стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 жовтня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення страхових виплат та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що пунктом 10 Генерального договору добровільного комплексного страхування подорожуючих за кордон (добровільного страхування медичних, фінансових витрат та від нещасних випадків) №1667835 від 02.01.2018 року визначено вичерпний перелік підстав для відстрочення або відмови у здійсненні страхової виплати. Оскільки з настанням страхового випадку ним надано повний пакет документів на виконання договору, то відповідач ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» безпідставно відмовив йому у здійсненні страхової виплати. Вважаючи відмову неправомірною, він звернувся в суд та надав докази того, що він об`єктивно не міг через 29 днів після операції здійснювати подорож літаком, мати з собою багаж та проходити санаторно-курортне лікування. Проте, суд його доводи та докази до уваги не взяв. При цьому суд допустив порушення п.п. 1 та 2 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, оскільки в мотивувальній частині рішення просто перерахував наявні та досліджені докази, однак не дав оцінку жодному з цих доказів. Судом не зазначено який саме доказ чи довід сторони відповідачів суд вважає належним доказом того, що його ситуація не є страховим випадком, а тому висновок суду про відмову в задоволенні його позову є необґрунтованим.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Представник ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечив, вважав їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ФОП ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 заперечила доводи апеляційної скарги, посилаючись на те, що 19.02.2018 року між нею, як посередником ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур», та ОСОБА_3 було укладено усну угоду про раннє бронювання туристичної подорожі в Туреччину у складі трьох осіб, якою погодили вартість туристичних послуг в іноземній валюті (доларах США) із зазначенням гривневого еквіваленту. Першу суму в розмірі 11 150 грн. ОСОБА_3 вніс 19.02.2018 року, другу суму в розмірі 11 070 грн. він вніс 01.03.2018 року, які вона відповідно 20.02. та 01.03.2018 року перерахувала ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур», що підтверджується квитанціями, долученими нею до матеріалів справи. Вони дійшли згоди, що у випадку відмови туриста від туристичної поїздки з будь-яких причин наступає 100% штраф у розмірі попередньо сплачених туристом коштів за турпоїздку. У зв`язку з чим вона порадила ОСОБА_3 укласти з страховою компанією ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» договір страхування на випадок настання події, що можна віднести до страхового випадку, що ним і було зроблено. Коли позивач звернувся до неї з проханням повернути йому сплачені кошти у зв`язку з його хворобою, оперативним лікуванням та неможливістю за станом здоров`я здійснити турпоїздку, то вона намагалась з туроператором вирішити це питання, який відмовив у поверненні коштів, посилаючись на те, що гроші потрачені на попереднє бронювання турпоїздки. З метою вирішення позивачем цього питання з страховою компанією вони заднім числом уклали з ОСОБА_3 письмовий договір на туристичне обслуговування №74671493 від 19.02.2018 року, в якому письмово викладені узгоджені сторонами 19.02.2018 року умови туристичного обслуговування. В період вирішення страховою компанією заяви ОСОБА_3 про страхове відшкодування, нею вживались заходи для реалізації турпродукту, про що міститься інформація на її сторінці в фейсбуці, але безуспішно. Вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позивачем не доведено, що її діями спричинено йому моральну шкоду.

Представник відповідача ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, надіслав суду заяву про розгляд справи без його участі, просив врахувати заперечення, викладені ним у відзиві, та залишити рішення в силі.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності представника ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО».

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта, його представника та відповідача ФОП ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 19.02.2018 року між ПП ОСОБА_2 (турагент) та ОСОБА_3 (турист) укладено договір №74671493 на туристичне обслуговування, відповідно до якого турагент зобов`язалася відповідно до замовлення туриста забезпечити надання комплексу туристичних послуг (туристичний продукт) туристу й особам, що слідують з ним, а турист зобов`язався на умовах даного договору прийняти та оплатити їх (а.с. 7-10).

За умовами договору подорож повинна була відбутися в Туреччину з 20.06.2018 року по 01.07.2018 року літаком (пункти 2.2.-2.4. договору).

Відповідно до п. 3.1. договору загальна вартість туристичних послуг становить 1 620 доларів США, що еквівалентно 44 663 грн.

На виконання договору ОСОБА_3 19.02.2018 року сплатив ПП ОСОБА_2 11 150 грн. та 01.03.2018 року сплатив 11 070 грн., що підтверджується копіями квитанцій до прибуткового касового ордера №799 та №802 (а.с. 11).

Також встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які згідно договору на туристичне обслуговування від 19.02.2018 року повинні були подорожувати до Туреччини, були застраховані ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» згідно Генерального договору добровільного комплексного страхування подорожуючих за кордон (добровільного страхування медичних, фінансових витрат та від нещасних випадків) №1667835 від 02.01.2018 року, про що їм була видана пам`ятка застрахованої особи (а.с. 14-17).

Згідно виписки №5170118 з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 07.03.2018 року поступив в Обласну клінічну лікарню з діагнозом ускладнений остеохондроз, спондилоартроз поперекового відділу хребта з локальним фіброзним епідуритом на рівні L5-S1, секвестрована парамедіальна кила міжхребцевого диску L5-S1 із стійкою помірно-вираженою S1-радикулоішемією справа, парезом ноги. Позивачу була проведена операція і 12.03.2018 року він був виписаний з лікарні (а.с. 18).

З виписки №1038918 з медичної карти стаціонарного хворого вбачається, що 16.05.2018 року ОСОБА_3 знову поступив у стаціонар і 17.05.2018 року йому була проведена повторна операція. 22.05.2018 року позивача було виписано з лікарні (а.с. 19).

14.06.2018 року ОСОБА_3 звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» із заявою про здійснення страхової виплати в сумі 22 220 грн. (а.с. 20).

Листом №2381 від 30.07.2018 року ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що він не перебував на стаціонарному лікуванні протягом 14 календарних днів, і останнє оперативне втручання було проведено 17.05.2018 року, тобто за 29 днів до початку запланованої подорожі 20.06.2018 року, що об`єктивно не перешкоджало здійсненню запланованої подорожі (а.с. 21).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що випадок ОСОБА_3 відповідно до умов договору не є страховим випадком. Позивач не довів допустимими, достовірними та достатніми доказами безпідставність прийнятого відповідачем рішення, а тому відсутні підстави для задоволення позову про стягнення страхових виплат та, відповідно, інфляційних збитків і 3% річних. Оскільки судом не встановлено порушення прав позивача діями відповідача, то вимоги про відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, а саме листа ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» №2381 від 30.07.2018 року (а.с. 21), що відносини між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», як страховиком, та ОСОБА_3 , як застрахованою особою, регулюються на підставі Договору добровільного комплексного страхування подорожуючих за кордон №1667835 від 02.01.2018 року (далі Договір). Згідно витягу з комплексного договору страхування (Договору) у вигляді Пам`ятки застрахованої особи ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 14-17) є застрахованими особами. В п. 2.3. встановлено, що за добровільним страхуванням фінансових ризиків, пов`язаних зі збитками внаслідок неможливості здійснити подорож, страховик несе зобов`язання щодо кожної застрахованої особи, зазначеної у пам`ятці з 00 год .00 хв. дати зазначеної у пам`ятці, як дата початку строку його дії за відповідним видом страхування фінансових витрат та діє до дати зазначеної у пам`ятці, як дата завершення строку його дії, тобто з 19.02.2018 року по 20.06.2018 року (а.с. 14).

Відповідно до п. 3.1.1. Пам`ятки застрахованої особи до переліку страхових випадків відноситься розлад здоров`я застрахованої особи, що стався під час дії договору (страхового захисту за договором) та на території його дії внаслідок раптового захворювання застрахованої особи, загострення хронічної хвороби або нещасного випадку.

Згідно п. 3.4. Договору (Пам`ятки) при страхуванні фінансових ризиків, пов`язаних зі збитками внаслідок неможливості здійснити подорож, страховим випадком є факт понесення реальних (прямих) за добровільним страхуванням фінансових ризиків, пов`язаних зі збитками внаслідок неможливості здійснити подорож, страховим випадком є фактичне завдання збитків вигодонабувачу, що настали внаслідок неможливості здійснення ним запланованої зарубіжної поїздки, внаслідок чого виникає обов`язок страховика здійснити страхову виплату.

Відповідно п. 3.5. Договору (Пам`ятки) завдання збитків вигодонабувачу, що настали внаслідок неможливості здійснення ним запланованої зарубіжної поїздки, визнається страховим випадком, якщо неможливість здійснення вигодонабувачем зарубіжної поїздки сталося в період дії страхового захисту за добровільним страхуванням фінансових ризиків, відповідно до п.2.3. Пам`ятки та пов`язана з такими подіями:

3.7. екстрені операції, що потребують перебування на стаціонарному лікуванні більше 14-ти (чотирнадцяти) календарних днів (включно) застрахованої особи, члена її сім`ї (чоловіка/дружини, батька/матері, дитини (в т.ч. усиновленої), які почалися в період дії страхового захисту за добровільним страхуванням фінансових ризиків, відповідно до п. 2.3. Пам`ятки та продовжуються в момент початку подорожі та об`єктивно перешкоджають здійсненню застрахованою особою запланованої подорожі.

Пунктом 7.3. Пам`ятки застрахованої особи визначено, що при страхуванні фінансових витрат для підтвердження факту, причин, обставин настання страхового випадку та розміру зазначених збитків вигодонабувач протягом 15 робочих днів з моменту настання події, що може бути визнана страховим випадком надає страховикові такі документи: при неможливості здійснити подорож через екстрену операцію, перебування на стаціонарному лікуванні або смерть вигодонабувача або члена її сім`ї - довідки медичної установи, виписки з медичної карти стаціонарного хворого завірені підписом відповідальної особи та печаткою лікувальної установи або листок непрацездатності, нотаріально завірена копія свідоцтва про смерть, тощо.

За змістом п. 8.10. Пам`ятки застрахованої особи при страхуванні фінансових витрат страховик здійснює виплату страхового відшкодування в розмірі прямого (реального) збитку, але не більше страхової суми, передбаченої Договором страхування, з урахуванням суми, отриманої від інших страховиків за аналогічними договорами страхування, а також суми отриманої від третіх осіб, визнаних відповідальними в настанні страхового випадку, якщо вигодонабувач отримав такі суми до моменту здійснення виплати страхового відшкодування.

З урахуванням наведених умов Договору та відомостей у виписках №5170118 та №1038918 з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 про те, що він не перебував на стаціонарному лікуванні протягом 14-ти календарних днів та останнє оперативне втручання було проведено 17.05.2018 року за 29 днів до початку запланованої подорожі 20.06.2018 року, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що випадок ОСОБА_3 відповідно до умов договору не є страховим випадком, а тому правомірно страховою компанією відмовлено ОСОБА_3 у страховій виплаті. Відповідно, не настає в силу ст. 625 ЦК України відповідальність страховика за невиконання грошового зобов`язання у вигляді інфляційних збитків і 3% річних.

Правильним також є висновок суду, що оскільки судом не встановлено порушення прав позивача діями відповідачів, то вимоги про відшкодування йому страховою компанією та ФОП ОСОБА_2 моральної шкоди також є необґрунтованими.

Посилання апелянта на те, що ним на виконання п. 10 Договору надано повний пакет документів на підтвердження настання страхового випадку не приймаються судом до уваги, оскільки страховою компанією відмовлено ОСОБА_3 у страховій виплаті не з підстав неподання ним документів про настання страхового випадку, а з підстав, що подані ним документи не підтверджують настання страхового випадку в розмінні положень п. 2.3. та п. 3.7. Договору (Пам`ятки).

Доводи апелянта про те, що ним надано суду докази, що він об`єктивно не міг через 29 днів після операції здійснювати подорож літаком, мати з собою багаж та проходити санаторно-курортне лікування спростовуються матеріалами справи, оскільки такі не містять доказів того, що в момент початку подорожі він продовжував хворіти, що об`єктивно перешкоджало здійсненню ним запланованої подорожі.

Пункт 13 у виписці №1038918 з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 , в якому містяться рекомендації лікуючого лікаря (а.с. 19), на які посилається апелянт, не є належним доказом продовження лікування ним хвороби.

Документом, який посвідчує тимчасову непрацездатність (захворювання особи) є листок непрацездатності.

Посилання апелянта, що він є приватним підприємцем, у зв`язку з чим не міг отримати листок непрацездатності спростовуються положеннями Інструкції про порядок видачі документів, які засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13.11.2001 року №455, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04.12.2001 року за №1005/6196 (далі Інструкції), якою затверджено порядок видачі документів, які засвідчують тимчасову непрацездатність.

Згідно п.п. 1.3., 1.3.4. Інструкції листок непрацездатності видається особам, які забезпечують себе роботою самостійно (особи, які займаються підприємницькою, адвокатською, нотаріальною, творчою та іншою діяльністю, пов`язаною з одержанням доходу безпосередньо від цієї діяльності, в тому числі члени творчих спілок, творчі працівники, які не є членами творчих спілок).

Пунктами 1.4., 1.4.1. Інструкції визначено, що право видачі листків непрацездатності надається лікуючим лікарям державних і комунальних закладів охорони здоров`я.

Відповідно п. 2.9. у разі лікування в стаціонарі листок непрацездатності видається лікуючим лікарем спільно з завідувачем відділення за весь період стаціонарного лікування. У разі потреби продовження лікування в амбулаторних умовах листок непрацездатності може бути продовжено на термін до 3 календарних днів з обов`язковим обґрунтуванням у медичній карті стаціонарного хворого та витягу з неї.

Пунктом 2.2. Інструкції визначено, що при втраті працездатності внаслідок захворювання або травми лікуючий лікар в амбулаторно-поліклінічних закладах може видавати листок непрацездатності особисто терміном до 5 календарних днів з наступним продовженням його, залежно від тяжкості захворювання, до 10 календарних днів.

Якщо непрацездатність триває понад 10 календарних днів, продовження листка непрацездатності до 30 днів проводиться лікуючим лікарем спільно з завідувачем відділення, а надалі - ЛКК, яка призначається керівником лікувально-профілактичного закладу, після комісійного огляду хворого, з періодичністю не рідше 1 разу на 10 днів, але не більше терміну, встановленого для направлення до МСЕК .

Доводи апелянта, що судом не зазначено який саме доказ чи довід сторони відповідачів суд вважає належним доказом того, що його ситуація не є страховим випадком, спростовуються мотивувальною частиною рішення, в якій судом дано оцінку в сукупності встановленим обставинам справи та доказам, наданим позивачем на підтвердження позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 01 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський

Повний текст постанови складено 21 грудня 2019 року.