Справа № 307/1667/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 грудня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Джуга С.Д., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Кучінка Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Кошілко Микола Миколайович на ухвалу Тячівського районного суду від 28 жовтня 2019 року про закриття провадження у справі, постановлену суддею Чопик В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Лукечі Олександра Васильовича про зняття арешту з майна, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Тячівського районного суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Лукечі О.В. в якому просила зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , накладеного ОСОБА_2 постановою від 20.03.2019.

Ухвалою Тячівського районного суду від 28.10.2019 закрито провадження у даній справі на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Кошілко М.М. просить скасувати ухвалу суду та звільнити майно з-під арешту. В обґрунтування скарги посилається на те, що нею правильно здійснюється захист своїх прав у позовному провадженні.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, на відміну від раніше чинної конституційної норми про те, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Проте поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відсутність предмета спору може настати внаслідок дій сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самі сторони врегулювали спірні питання.

В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції вказав, що предметом даного спору є оскарження дій приватного виконавця Лукеча О.В., порядок розгляду яких передбачено Розділом VII ЦПК України. На підставі чого суд зробив висновок, що в даному спорі відсутній спір про право цивільне, пов`язане з належністю майна, на яке накладено арешт, а тому на думку суду першої інстанції дана справа не повинна розглядатися в позовному провадженні.

Однак такий висновок суду є неправомірним та суперечить нормам процесуального права.

Зокрема, у даній справі ОСОБА_1 не оскаржує дії приватного виконавця, а звернулася до суду саме з позовом про звільнення майна з-під арешту. Апеляційний суд констатує, що обрання способу захисту та порядку звернення до суду є виключно правом позивача (заявника), в яке суд не вправі втручатися. Отже, твердження суду про те, що предметом даного спору є оскарження дій приватного виконавця Лукеча О.В. суперечить принципу диспозитивності цивільного процесу та є неправомірним.

Апеляційний суд зазначає, що Постанова приватного виконавця про опис та арешт майна боржника від 20.03.2019 є чинною, а отже, предмет спору наразі існує. Відтак, посилання суду на п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України є помилковим, та з цих підстав суд першої інстанції не вправі був закривати провадження у справі.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що оцінку щодо обраного позивачем способу судового захисту та порядку його здійснення (позовне провадження чи скарга в порядку передбаченому Розділом VII ЦПК України), суд вправі надавати лише при вирішенні справи по суті, а не при закритті провадження у справі.

За таких обставин, ухвалу суду першої інстанції слід скасувати, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Щодо прохання апелянта звільнити майно з-під арешту, то дане питання судом першої інстанції по суті не вирішувалося, а отже суд апеляційної інстанції також не вправі його вирішувати. З огляду на викладене апеляційна скарга підлягає лише частковому задоволенню.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 368, 374, 379, 381-384, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Кошілко Микола Миколайович, задовольнити частково.

Ухвалу Тячівського районного суду від 28 жовтня 2019 року про закриття провадження у справі скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 20 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді