АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року

м. Чернівці

Справа № 724/1783/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Ковальчук Н.О.

позивач за первісним позовом ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом ОСОБА_2

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2

відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1

апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 вересня 2019 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Єфтеньєв О.Г.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Позивач просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Посилався на те, що вказаний житловий будинок належав його батьку ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті батька він в установлений законом строк прийняв спадщину, володів і користувався спадковим майном.

На даний час він є єдиним власником даного житлового будинку.

При житті 06 березня 1993 року батько позивача дав згоду на реєстрацію в цьому будинку відповідача, з якою позивач проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

За вказаною адресою сторони спільно проживали до 2000 року, після чого відповідач виїхала за межі України на заробітки, де перебуває по даний час. Починаючи з 2014 року сторони взагалі не підтримують будь-яких стосунків.

ОСОБА_2 вже більше одного року в будинку не проживає. У серпні 2018 року відповідач у присутності представників органу місцевого самоврядування відвідувала вказаний будинок з метою забрати належні їй речі.

Крім того, відповідач не виконувала жодних дій щодо утримання житлового будинку, проведення в ньому поточного ремонту та сплати комунальних платежів.

Факт реєстрації відповідача у належному позивачу житловому будинку може перешкоджати йому продати спірне нерухоме майно.

Виходячи з вищенаведеного, вважав, що відповідач втратила право користування цим будинком у зв`язку з чим повинна бути знята з реєстрації за цією адресою.

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою.

Просила усунути перешкоди в користуванні житловим будинком, що розташований по АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні вказаним будинком.

Зазначала, що з 1992 року вони із ОСОБА_1 проживали однією сім`єю та вели спільне господарство до 7 вересня 2018 року.

У вказаному будинковолодінні вона зареєстрована з 06 березня 1993 року, як цивільна дружина позивача за первісним позовом.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_5

Постановою Хотинського районного суду Чернівецької області від 07 вересня 2018 року в справі № 724/1478/18 підтверджується, те, що коли черговий раз приїхавши із-за кордону, де вона перебуває на заробітках, ОСОБА_1 не впустив її до вказаного будинку.

Оскільки вона зареєстрована та проживала за вказаною адресою, вважала що має право проживати у даному житловому будинку і на даний час.

Окрім того, іншого приміщення для проживання у неї немає.

Зазначала, що у відповідності до статті 65 ЖК України та статті 405 ЦК України вона набула таких самих прав на користування спірним житлом, як і ОСОБА_1

На сьогоднішній день вона не може проживати та користуватися житловим будинком, який знаходиться по АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 забороняє їй там знаходитися та чинить перешкоди в користуванні вказаним нерухомим майном.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 вересня 2019 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим будинком, що знаходиться по АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення первісного позову, суд виходив з того, що ОСОБА_2 не бере участі в утриманні вищевказаного житлового будинку, не проживає в ньому і не користується ним без поважних причин більше одного року.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що ОСОБА_2 вже визнано такою, що втратила право користування житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а тому підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про вселення судом не вбачається.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в первісному позові відмовити та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Заявник в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції не встановив час, з якого ОСОБА_2 не проживає у житловому будинку, що розташований по АДРЕСА_1 та підстав її не проживання там.

Показами свідків підтверджується факт її користування вказаним житловим будинком, а також наявність в ньому її особистих речей.

Оскільки позивач за зустрічним позовом зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживала з ОСОБА_1 однією сім`єю, вела з ним спільне господарство до 7 вересня 2018 року, у відповідності до статті 65 ЖК України та статті 405 ЦК України вона набула таких самих прав на користування житлом, як і ОСОБА_1 .

Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу сторонами не подавався.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 119328690 від 2 квітня 2018 року (а.с. 7).

Вказаний будинок належав батьку позивача ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті якого позивач ОСОБА_1 в установлений законом строк успадкував вказане нерухоме майно.

Сторонами по справі не заперечується, що за життя батько позивача дав згоду на проживання в цьому будинку ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 проживав у спірному будинку разом із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 818-02-20 від 20 серпня 2018 року та довідки № 498-02-20 від 15 серпня 2018 року, виданих Бочковецькою сільською радою Хотинського району, вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 з 6 березня 1993 року по теперішній час (а.с.8,45).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 49).п

Відповідно до довідки про склад сім`ї № 500-02-20 від 15 серпня 2018 року по АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с.48).

Згідно довідки Бочковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області № 819-02-20 від 20 серпня 2018 року встановлено, що ОСОБА_2 з 2000 року та по даний час знаходиться за межами України. До 2017 року періодично приїжджала та проживала за вказаною адресою. У 2018 році також приїжджала додому, але між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник конфлікт (а.с.9).

З копії постанови Хотинського районного суду Чернівецької області від 07 вересня 2018 року у справі № 724/1478/18 вбачається, що ОСОБА_1 15 серпня 2018 року о 15:30 годині по місцю свого проживання, а саме по АДРЕСА_1 вчинив щодо своєї колишньої співмешканки ОСОБА_2 домашнє насильство, а саме не надав доступу до житлового будинку, в якому вона була прописана, чим перешкоджав перебуванню останньої в будинку проживання. За результатами розгляду вказаної справи ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 гривень (а.с. 50).

Іншого житла в Україні ОСОБА_2 не має.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 зроблено висновок, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати позов, необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 395 ЦК України, речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування (сервітут).

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).

Частиною 1,4 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з частиною 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до частини 1 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

У справі встановлено, що ОСОБА_2 вселилась у спірний будинок на законних підставах, за згодою батька позивача, з яким вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Матеріалами справи також підтверджується, що ОСОБА_2 тривалий час проживала у спірному житловому будинку та вважає його своїм житлом.

Суд першої інстанції, задовольняючи первісний позов про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком, виходив з того, що відповідачка була відсутня без поважних причин за місцем реєстрації понад один рік.

Однак з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки він зроблений ним без належного з`ясування дійсних обставин справи.

З довідки Бочковецької сільської ради Хотинського району № 498-02-20 від 15 серпня 2018 року вбачається, що з 2011 року по 2018 рік відповідач перебувала на роботі за кордоном, однак щорічно приїжджала та утримувала сім`ю.

Факт перебування ОСОБА_2 в Україні в листопаді 2017 року та проживання в спірному житловому будинку підтверджується показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Вказані обставини позивачем за первісним позовом не спростовані.

Висновок суду першої інстанції про те, що показання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не повинні братися судом до уваги, є необґрунтованим, оскільки навіть будучи близькими родичами відповідача ОСОБА_2 , вказані свідки повідомлялися про можливу кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань, передбачену статтями 384, 385 КК України.

У постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц Верховний Суд дійшов висновку про те, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Апеляційний суд вважає, що позивач у даній справі не довів факт відсутності ОСОБА_2 понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у спірному житловому будинку без поважних причин.

Такий висновок апеляційного суду також узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постановах від 28 січня 2019 року у справі № 462/7242/14-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 477/2400/16-ц та у справі № 12/12083/16-ц.

Апеляційний суд також вважає необґрунтованими доводи ОСОБА_1 , зазначені ним в позовній заяві, про те, що відвідування ОСОБА_2 житлового будинку в серпні 2018 року не можна вважати фактом проживання її у вказаному будинку, оскільки перебувала вона там з метою забрати її особисті речі, при цьому жодного дня у спірному житловому будинку не проживала.

Постановою Хотинського районного суду Чернівецької області від 07 вересня 2018 року в справі № 724/1478/18 встановлено факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП України, а саме перешкодження ОСОБА_2 доступу до житлового будинку, в якому вона прописана, що спростовує вищевказані доводи ОСОБА_1 та свідчить про те, що ОСОБА_2 мала намір проживати та користуватися житловим будинком, який розташований по АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, приймаючи до уваги те, що відповідач не може бути протиправно позбавлена права користування спірним житловим будинком чи обмежена у його здійсненні, дійшов висновку про відсутність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки встановив, що між учасниками справи існує спір щодо користування житловим будинком. При цьому, належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірному житловому будинку без поважних причин більше одного року матеріали справи не містять і таких обставин під час розгляду справи позивачем не доведено, як і обставин, що відповідач втратила інтерес до спірного житла.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постановах від 16 жовтня 2019 року у справі № № 686/7661/16-ц та від 15 квітня 2019 року у справі № 171/1304/17.

Аргумент ОСОБА_1 про те, що на момент реєстрації ОСОБА_2 у належному йому на праві власності житловому будинку та подальше її проживання у вказаному житловому будинку перешкоджатиме йому в майбутньому здійснити відчуження житлового будинку не є вагомою підставою для задоволення його позовної вимоги про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим будинком, оскільки самі лише припущення позивача щодо можливого продажу житлового будинку без оцінки законності позбавлення прав ОСОБА_2 на проживання у вказаному житловому будинку, є по факту втручанням у право на повагу до житла у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У справі, що розглядається, визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим будинком у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останньої на житло, внаслідок чого відповідач за первісним позовом може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Такий висновок апеляційного суду також узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № № 308/983/15-ц.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 чинить перешкоди в користуванні ОСОБА_2 спірним житловим будинком. Вказана обставина підтверджується зверненням ОСОБА_2 до правоохоронних органів, а також постановою Хотинського районного суду Чернівецької області від 07 вересня 2018 року, яка набрала законної сили.

Виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням ОСОБА_2 шляхом вселення її до житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди в користуванні вказаним житловим приміщенням.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 405/6952/15-ц.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у первісному позові та про задоволення зустрічного позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення та ухвалення нового судового про відмову у первісному позові та про задоволення зустрічного позову.

З квитанції № 74 від 9 листопада 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 за подання до суду зустрічної позовної заяви сплатила судовий збір в розмірі 704 гривні 80 копійок.

З квитанцій № MP_AB300595PED_10415791 від 24 жовтня 2019 року та № MP_AB300595PED_10818457 від 18 листопада 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 за подання до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір на загальну суму 2 114 гривень 40 копійок.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 2 819 гривень 20 гривень 40 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених останньою на оплату судового збору (2 114,40+704,80=2 819, 20).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 вересня 2019 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням ОСОБА_2 шляхом вселення її до житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловим будинком, що розташований по АДРЕСА_1 .

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 819 (дві тисячі вісімсот дев`ятнадцять) гривень 20 копійок в рахунок відшкодування судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 21 грудня 2019 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна