ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1904/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Даниленко В.В.,

при секретарі Скромній І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансматик» до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2018року представник позивача ТОВ «Трансматик» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, мотивуючи свої вимоги тим, що ТОВ «Трансматик» є зареєстрованою юридичною особою, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію та є спеціалізованим автоцентром з ремонту автоматичних коробок перемикання передач (АКПП) автомобілів.

Так, до вищевказаного підприємства у квітні 2017 року звернувся ОСОБА_1 з приводу ремонту автоматичної коробки перемикання передач (АКПП) автомобіля Mercedes Bens Vito, державний номерний знак НОМЕР_1 . Після проведення дефектування, визначення ціни та вартості ремонту ТОВ «Трансматик» виконало роботу у повному обсязі та склало Акт виконаних робіт автомобіля Mercedes Bens Vitо. Відповідач до СТО «Трансматик» не мав ніяких претензій з приводу проведеного ремонту АКПП, не завертався до даного підприємства з будь-якими скаргами з приводу ремонту, не звертався з позовом до суду з приводу неякісного ремонту автоматичної коробки перемикання передач (АКПП).

Навесні 2018року ОСОБА_1 в мережі інтернет, на зареєстрованому в пошуковій системі Google сайті TOB «Трансматик», написав відзив про роботу ТОВ «Трансматик», при цьому на думку позивача розповсюдив неправдиву інформацію щодо ремонту АКПП свого автомобіля, проведення зі сторони СТО «Трансматик» неякісного ремонту, нібито хамського відношення керівництва до відвідувачів СТО, також вказав, що нібито працівниками СТО «Трансматик» були внесені зміні у бортовій комп`ютер автомобіля Mercedes Bens Vito, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Позивач вважає, що така інформація не відповідає дійсності, більш того, принижує честь та ділову репутації СТО «Трансматик».

Крім того, ремонт бортового комп`ютера СТО «Трансматик» не проводило, так як це не входить в перелік послуг СТО, ремонт бортового комп`ютера, внесення або зміна даних у даному пристрою не являється спеціалізацією працівників СТО, не була включена послуга до переліку робіт в Акті від 19 квітня 2017 року, отже таких подій взагалі не існувало.

Щодо звільнення 3-х майстрів з даного СТО, вважаємо вигадкою відповідача, а розповсюдження такої інформації має ціль заподіяння шкоди даному підприємству «Трансматик» його ділової репутації, яка набута юридичною особою, що випливає на суспільну оцінку її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, чи інших обов`язків.

ТОВ «Трансматик» у 2017 році отримало прибуток 185 052 гривні, що підтверджується наявною бухгалтерською документацією. В зв`язку з неправомірними діями відповідача ОСОБА_1 ТОВ «Трансматик» не отримало такого прибутку, яке могло отримати за звичайними обставинами, тому суму 185 052 гривні просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Трансматик».

Крім того, вважає, що незаконними діями відповідача ОСОБА_1 повинна бути відшкодована шкода за приниження ділової репутації ТОВ «Трансматик», тому з ОСОБА_1 просить стягнути 100 000 гривень, в якості відшкодування шкоди за приниження ділової репутації. Його неправдиве повідомлення по погану роботу ТОВ «Трансматик» потягнуло за собою відмову потенційних клієнтів від звернень до автосервісу. Втрати довіри відвідувачів до ТОВ «Трансматик» на гарантійне обслуговування та своєчасний сервіс.

Також з відповідача ОСОБА_1 у відповідності до ст.133 ЦПК України просить стягнути судові витирати у вигляді сплаченого судового збору - 2775 гривень 78 копійок та 1762 гривні.

Ухвалою судді від 17.10.2018року у вказаній справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, відповідно до якого ЦПК України викладено у новій редакції.

На підставі норми п. 9 ч. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу від 15 грудня 2017 року, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі, а тому вбачається, що подальший розгляд вказаної справи має проводитися за правилами, що передбачені ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, в частині у якій вони не встановлюють нових обов`язків, скасовують чи звужують прав, що належні учасникам судового процесу, чи обмежують їх використання.

Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити, проти проведення заочного розгляду та постановлення у справі заочного рішення не заперечували.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надходило.

Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача у справі на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує, що на сайті ТОВ "Трансматик" від імені ОСОБА_1 було розміщено негативний відзив про роботу ТОВ «Трансматик», а саме стосовро неякісної роботи СТО.

Позивач вважає, що інформація розповсюджена відповідачем є недостовірною та принижує честь, гідність та ділову репутацію.

Стаття 34 Конституції України передбачає, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожний має право поширювати інформацію в любий спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

За змістом ст.ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Повідомлення негативних відомостей про фізичну або юридичну особу не підпадає під поняття «недостовірна інформація», а є лише критикою цієї діяльності.

В § 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 року і є джерелом права в Україні встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів держави незалежно від кордонів.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до ст. 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року; Конвенція набула чинності для України 11 вересня 1997 року. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а ст. 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. При цьому варто зауважити, що йдеться саме про «практику Суду» у значенні, розкритому у ст. 1 цього Закону, тобто практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини, а не лише про рішення щодо України. Важливо пам`ятати, що у Законі України № 3477-IV немає положень, які б забороняли застосовувати рішення чи ухвали ЄСПЛ, постановлені щодо інших країн.

Свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи.

Більше того, «сама ст. 10 Європейської конвенції не забороняє обговорення або поширення отриманої інформації, навіть якщо виникають серйозні сумніви щодо її вірогідності», - що зазначено у рішенні ЄСПЛ від 06 вересня 2005 року «Салов проти України» (заява № 65518/01).

Представник позивача в позові акцентує увагу на тому, що відповідач розповсюдив неправдиву інформацію щодо проведення зі сторони СТО «Трансматик» неякісного ремонту, нібито хамського відношення керівництва до відвідувачів СТО, також вказав, що нібито працівниками СТО «Трансматик» були внесені зміні у бортовій комп`ютер автомобіля.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

В ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право».

Визначення поняття «недостовірна інформація» дано у п. 15 вказаної Постанова № 1, якою вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто: містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Отже, предметом доказування у справах про захист честі, гідності та ділової репутації особи є доведення суду наявності в сукупності всіх зазначених обставин, а відповідно і складу правопорушення у діях відповідача, що дає підстави для задоволення позову.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення призводить як до відсутності самого правопорушення, так і до відмови в задоволенні позову.

Відповідно до п. 18 Постанови № 1 позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Такою особою позивач вважає відповідача.

Однак, згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»: належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Крім того, чинне законодавство України не містить, ані визначення поняття засобу масової інформації в мережі Інтернет, ані спеціального нормативно-правового акту, який би визначав їх статус, порядок створення, засади діяльності тощо. Тобто на сьогоднішній день законодавством чітко не встановлено, чи є веб-сайти та інші інформативні джерела в мережі Інтернет засобами масової інформації.

Відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Частина 2 ст. 83 ЦПК України прямо передбачає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Водночас з тим ч. 4 даної статті встановлено, що при неможливості своєчасно подати доказ з об`єктивних причин учасник справи повинен про це письмово повідомити суд. У матеріалах справи відсутні будь-які письмові заяви від позивача щодо таких обставин.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також і відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, а саме, що: оспорювана інформація була розповсюджена у спосіб, який був зазначений у позовній заяві; оспорювана інформація порушує особисті немайнові права позивача; поширена інформація є недостовірною.

До того, надані представником позивача роздруківки із сторінки в мережі інтернет, не є допустимими доказами, оскільки їх дійсність неможливо перевірити, а з огляду на це, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Стосовно вимог щодо відшкодування збитків та моральної шкоди, які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, слід зазначити, що у відповідності до ст.ст. 22,23 ЦК України, особа має право на відшкодування збитків та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яке полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Водночас, відповідно до ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, оскільки, позивачем не надано жодного доказу того, що йому було завдано моральну шкоду діями чи бездіяльністю відповідача, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Судові витрати згідно Закону України «Про судовий збір» позивачу поверненню не підлягають і покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 34 Конституції України, ст.ст. 16, 91, 94, 201, 277, 297, 299 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 83, 141, 142, 259, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансматик» до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У випадку оголошення вступної та резолютивної частини, вказаний строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Суддя: