Провадження № 2/761/3252/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Горюк В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

03.12.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до КМР, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 1999 року вона проживає в квартирі АДРЕСА_1 , яка належала на праві приватної власності померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.05.1997 року. Позивачка зазначає, що вселилась у вказану квартиру разом зі своєю сім`єю ще за життя власника та за його згодою. Після смерті власника позивачка, яка займалась його похованням, залишилась проживати зі своєю сім`єю у квартирі, має усі правовстановлюючі документи, протягом багатьох років ставилась до неї, як до свого майна, та здійснювала витрати на її утримання. Єдиною особою, що могла б претендувала на квартиру є ОСОБА_2 , але рішення суду, яким за нею визнано право власності у порядку спадкування за законом на вказане нерухоме майно, було скасовано. За таких обставин, посилаючись на положення ст. 344 ЦК України, позивачка вважає, що набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю, оскільки добросовісно нею заволоділа та продовжує відкрито, безперервно володіти і користуватися більше 18 років, а тому звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою від 05.12.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 03.09.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак через канцелярію суду подав відзив на позов, в якому виклав заперечення проти позову та просив відмовити в його задоволенні.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, однак її представник через канцелярію суду подав письмові пояснення щодо позову, в яких виклав заперечення проти позову та просив відмовити в його задоволенні.

Вислухавши пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, врахувавши покази свідків, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що з 1999 року позивачка проживає в квартирі АДРЕСА_1 , яка належала на праві приватної власності померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.05.1997 року Державною адміністрацією Радянського району м.Києва згідно із розпорядження (наказу) № 15741.

Разом з тим, позивачка зазначає, що у вказану квартиру вона вселилась разом зі своєю сім`єю ще за життя власника та за його згодою. Після смерті власника позивачка, яка займалась його похованням, залишилась проживати зі своєю сім`єю у вказаній квартирі, має усі правовстановлюючі документи, протягом 18 років ставилась до неї, як до свого майна, та здійснювала витрати на її утримання.

Вказані обставини підтверджуються копіями рахунків і квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг, а також показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які зазначили, що позивачка зі своєю сім`єю після смерті ОСОБА_3 з 1999 року та до даного часу постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Крім позивачки та її сім`ї жодна особа у квартирі ніколи не проживала.

З матеріалів справи вбачається, що єдиною особою, яка могла б претендувала на квартиру є онука ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , але рішення суду, яким за нею визнано право власності у порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 , було скасовано після перегляду в апеляційному порядку.

Так, рішенням Миронівського районного суду Київської області від 28.08.2015 року в цивільній справі № 371/669/15-ц за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: Миронівська міська рада, про встановлення факту проживання однією сім`єю, вказану заяву задоволено, а саме встановлено юридичний факт, що ОСОБА_2 протягом п`яти років з 1994 року по 1999 рік проживала однією сім`єю зі своїм дідом ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 23.05.2016 року в цивільній справі № 371/380/16-ц за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: Миронівська міська рада, про встановлення факту перебування на утриманні, вказану заяву задоволено, а саме встановлено юридичний факт, що ОСОБА_2 перебувала на утриманні свого діда ОСОБА_3 до дня його смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи встановлення вказаних юридичних фактів, ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Перша київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 11.04.2017 року в цивільній справі № 761/44425/16-ц вказаний позов було задоволено та визнано за ОСОБА_2 прав власності у порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 , після ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.12.2017 року, на підставі вказаного рішення суду 16.08.2017 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Разом з тим, постановою Апеляційного суду м.Києва від 30.01.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 11.04.2017 року та відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні позову до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Перша київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Вказана постанова була залишена без змін постановою Верховного Суду від 05.09.2019 року.

Таким чином, оскільки рішення суду, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 та на підставі якого здійснено державну реєстрацію права власності, було скасовано, тому фактично спадщина після ОСОБА_3 ніким прийнята не була та на неї жодна особа не претендує.

При цьому, уповноважені державою органи не вчиняли будь-яких дій щодо оформлення в установленому законом порядку права на спадщину.

Крім того, постановою Апеляційного суду Київської області від 14.03.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано рішення Миронівського районного суду Київської області від 28.08.2015 року та залишено без розгляду заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: Миронівська міська рада, про встановлення факту проживання однією сім`єю.

Також постановою Апеляційного суду Київської області від 04.07.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано рішення Миронівського районного суду Київської області від 23.05.2016 року та залишено без розгляду заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: Миронівська міська рада, про встановлення факту перебування на утриманні. Вказана постанова була залишена без змін постановою Верховного Суду від 27.03.2019 року.

Тобто, жодного юридичного факту, за наявності якого ОСОБА_2 могла б претендувати на майно померлого ОСОБА_3 встановлено не було.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державні реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи, що ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14.05.2019 року в справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18).

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, оскільки судом встановлено, що позивачка є добросовісно заволоділа квартирою АДРЕСА_1 та більше 18 років відкрито і безперервно нею володіє, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а тому вважає необхідним визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: