Дата документу 06.02.2019 Справа № 321/442/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 321/442/18Головуючий у 1-й інстанції Кравченко Н.О.
Пр. № 22-ц/807/618/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Михайлівської селищної ради, Михайлівського району, Запорізької області, третя особа відділ Держгеокадастру у Михайлівському районі, Запорізької області про припинення права власності на земельну ділянку та скасувати його державну реєстрацію

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнила (а.с. 123-124) та я кому просила припинити право власності відповідача ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,8603 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства та яка розташована на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати його державну реєстрацію.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що в 2016 році вона бажала приватизувати вищевказану земельну ділянку, але з невідомих їй причин, Михайлівська селищна рада не надала їй дозволу на розробку технічної документації цієї земельної ділянки. Будь-якого мотивованого повідомлення про відмову у наданні їй дозволу на розробку технічної документації вона не отримувала. Оскільки, вона заявила раніше про намір приватизувати земельну ділянку, аніж ОСОБА_3, а Михайлівська селищна рада надала дозвіл на розробку технічної документації на земельну ділянку і в подальшому винесла рішення про визнання права власності за ОСОБА_3 на цю земельну ділянку, то її права суттєвим чином порушені та підлягають захисту в судовому порядку.

У подальшому позивач уточнила позовні вимоги, змінивши предмет та підстави позову. В обґрунтування уточненого позову позивач зазначала, що вона має в користуванні земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2. Поряд з її домоволодінням, за адресою: АДРЕСА_1, проживає ОСОБА_3, яка в 2016 році на підставі рішення Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області приватизувала земельну ділянку площею 0,8603 га, призначену для ведення особистого селянського господарства. Приватизована ОСОБА_3 земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 межує з земельною ділянкою, яка знаходиться в її користуванні. Про те, що ОСОБА_3 приватизувала земельну ділянку, їй стало відомо наприкінці серпня 2017 року з висновку про розгляду її заяви від 03.08.2017 року, а тому строк звернення до суду нею не пропущений. Вважала, що приватизація земельної ділянки проведена з суттєвими порушеннями, оскільки обов'язковою вимогою для проведення приватизації земельної ділянки відповідності до ст. 106 ЗК України, є узгодження меж. Жодного свого підпису про узгодження меж на акті при приватизації земельної ділянки вона не ставила, а підпис, який там стоїть їй не належить. Зазначала, що у разі, якщо нею не підписаний акт узгодження меж, який обов'язковим документом при оформленні права власності, то це є земельним спором, які вирішується на сесіях відповідних рад, що передбачено ч. 2 та 3 ст. 159 ЗК України. При розгляді спірного питання сторони повинні бути повідомлені належним чином про час та місце розгляду спору, щодо земельної ділянки. Але, не зважаючи на те, що вона не погодила межі земельних ділянок, земельний спір не був винесений на сесію Михайлівської селищної ради, і без вирішення земельного спору було оформлене право власності на земельну ділянку площею 0,8603 га. за ОСОБА_3 З вищенаведеного вбачається, що при оформленні ОСОБА_3 акту про право власності на земельну ділянку, Михайлівська селищна рада порушила норми діючого законодавства і порушила її права. Тобто, ОСОБА_3 отримала у власність земельну ділянку незаконним шляхом з порушенням порядку та не у спосіб, що передбачений законами України та Конституцією України.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 13) провадження у цій справі за позовом позивача відкрито.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2018 року (а.с. 133-135), з урахуванням ухвали про виправлення описки від 18 жовтня 2018 року (а.с. 136), у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 143-144) просила рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 146).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 147), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.149).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 19 грудня 2018 року (а.с. 171), не відбувся та був відкладений в порядку задоволення клопотання позивача ОСОБА_2 про його відкладення (а.с. 170).

Ухвалою апеляційного суду від 03 січня 2019 року (а.с. 180) розгляд цієї справи апеляційним судом призначений в режимі відоконференції в порядку задоволення клопотання позивача ОСОБА_2 (а.с. 179).

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У судове засідання 06 лютого 2019 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 182-192) всі учасники цієї справи, окрім позивача ОСОБА_2, її представника - адвоката ОСОБА_4 (а.с. 6-7) та відповідача ОСОБА_3 в режимі відеоконференції, не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи, що не з'явились, і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю позивача ОСОБА_2, її представника - адвоката ОСОБА_4 (а.с. 6-7) та відповідача ОСОБА_3 в режимі відеоконференції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з'явились, у тому числі позивача ОСОБА_2, її представника - адвоката ОСОБА_4, які у тому числі на запитання апеляційного суду зазначали, що ОСОБА_2 раніше десь у 2016 році зверталась до селищної ради з приводу надання їй дозволу на приватизацію вищезазначеної земельної ділянки, але останній радою їй так й не був наданий, проте, вона бездіяльність ради не оскаржувала; з позовом до суду про визначення (відновлення) меж земельних ділянок не зверталась, будь-яке рішення суду про це відсутнє, але вона вважає, що її права порушені; перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст.ст. 2, 7, 12, 228-229, 258-260, 263-265, 268 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції правильно виходив із наступного.

Відповідно до положень ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.01.2017 року, рішенням органу місцевого самоврядування Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства 09.12.2016 року, дата державної реєстрації 29.12.2016 року ОСОБА_3 була передана земельна ділянка площею 0,8603 га кадастровий номер НОМЕР_1(а.с.30-31).

В силу умов договору купівлі - продажу житлового будинку від 09.06.2008 року ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_3, а ОСОБА_3 прийняла належний ОСОБА_5 на праві власності житловий будинок з будівлями та спорудами № 87 за адресою: смт. Михайлівка Михайлівського району Запорізької області по вул. Південній (а.с.32).

Відповідно до витягу з Державного реєстр у правочинів від 09.06.2008 року, згідно договору купівлі - продажу від 09.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_6, ОСОБА_3 є набувачем на житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область Михайлівський район смт. Михайлівка вул. Південна, буд. 87 (а.с.33).

Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.06. 2008 року ОСОБА_3 є власником житлового будинку № 87, розташованого за адресою: Запорізька область Михайлівський район смт.Михайлівка вул. Південна, згідно договору купівлі - продажу № 2131 від 09.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Михайлівського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 (а.с.34).

У відповідності до додатку № 2 до рішення селищної ради за № 26 від 25 вересня 2014 року, згідно списку громадян, яким надається згода на розробку технічних документації із землеустрою щодо встановлення (поновлення) меж земельних ділянок, які надаються у власність при куплених, дарованих, успадкованих домах, ОСОБА_7 передана земельна ділянка площею 0,15 га, розташована по АДРЕСА_1.

Згідно із рішенням Михайлівської селищної ради від 18.02.2016 року за № 23, було вирішено дозволити розробку проектів відведення земельних ділянок у власність громадянам України відповідно до додатків для ведення особистого селянського господарства (а.с.23).

У відповідності до списків громадян, яким дається на розробку проекту відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства, ОСОБА_3 включена до вказаного списку за реєстраційним номером С-18 з (а.с.24).

Відповідно до рішення Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області від 09.12.2016 року за № 36, було вирішено затвердити проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,8603 га у власність по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення смт. Михайлівка, передати у власність земельну ділянку площею 0,8603 га, кадастровий номер НОМЕР_1 громадянці ОСОБА_3 у власність для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_3 забезпечити державну реєстрацію права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства у відповідності до закону (а.с.22).

Згідно із рішенням Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області від 25 вересня 2014 року за № 26 «Про дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства» дозволено розробку технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства із земель смт. Михайлівка без зміни цільового призначення згідно додатку, що додається. Технічні документації подати для розгляду та затвердження в установленому порядку. До використання земельних ділянок приступити після їх державної реєстрації права власності і виносу меж земельних ділянок в натурі (а.с.35 зворот).

За рішенням Михайлівської селищної ради за № 25 від 25 вересня 2014 року «Про дозвіл на розробку проектів відведення земельних ділянок у власність» було вирішено дозволити розробку проектів відведення земельних ділянок у власність громадянам України відповідно до додатків. Проекти відведення земельних ділянок виконати у відповідності до пунктів 8,9 ст. 118 Земельного кодексу України. Остаточний розмір ділянок буде встановлено після розробки проектів відведення земельних ділянок у власність (а.с.41).

У відповідності до додатку №1 до рішення селищної ради за № 25 від 25 вересня 2014 року, згідно списку громадян, яким додається згода на розробку проекту відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства у власність, ОСОБА_7 передана земельна ділянка площею 0,85 га, в т.ч. рілля - 0,85 га розташована по АДРЕСА_1.

Згідно із рішенням Михайлівської селищної ради за № 36 від 09 грудня 2016 року «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 було вирішено затвердити проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,8603 га у власність по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення смт. Михайлівка. Передати земельну ділянку площею 0,8603 га, кадастровий номер НОМЕР_1. ОСОБА_3 у власність для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 в смт. Михайлівка. Громадянці ОСОБА_3 забезпечити державну реєстрацію права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства у відповідності до закону.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду по АДРЕСА_1 власником житлового будинку за вказаною адресою являється ОСОБА_3(а.с.43-46).

Згідно із домовою книгою для прописки громадян, проживаючих в житловому будинку за № 87 в смт. Михайлівка по вул. Південній ОСОБА_3 прописана в вказаному житловому будинку з 13.06.2018 року (а.с.47-52).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що згідно із заявою ОСОБА_3 від 23.98.2016 року був погоджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться по АДРЕСА_1 (в межах населеного пункту).

За змістом висновку про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відділ містобудування та архітектури, житлово - комунального господарства та з питань цивільного захисту Михайлівської районної державної адміністрації погоджує даний проект та вважає за можливе відведення даної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства за умови дотримання вимог чинного законодавства (а.с.89-90).

Відповідно до ст. 106 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними».

Тобто, ст. 106 Земельного кодексу України регулює відносини між власниками суміжних земельних ділянок в разі, коли між ними немає згоди щодо спільних меж, і жодним чином не врегульовує порядок приватизації земельної ділянки.

Складання, видача та зберігання державних актів на право власності на землю регламентувалось Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня1999 року № 43 «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», однак оскільки Наказ № 43 втратив чинність на підставі Наказу міністерства аграрної політики та продовольства України від 03.07.2013 № 404 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів».

З набранням чинності Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 404 від 03 липня 2013 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 липня 2013 року за № 1259/23791 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів» було визнано такими, що втратили чинність Наказ Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі» та інші накази пов'язані з видачею Державних актів. Таким чином з набранням чинності Наказу від 03 липня 2013 року № 404 державні акти на право власності на земельні ділянки не видаються.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_3, якій рішенням Михайлівської селищної ради від 09 грудня 2016 року № 36 була передана земельна ділянка площею 0,8603 га у власність для ведення особистого селянського господарства державний акт на право приватної власності не виготовлявся і не видавався, державна реєстрація права власності на земельну ділянку проведена у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (1952-15).

Згідно із п.9 ст. 79 ЗК України земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що земельна ділянка позивача ОСОБА_2 по АДРЕСА_3 не сформована, межі її не визначені. ОСОБА_2 не зареєструвала право власності на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

При вищевикладених обставинах, в силу вищезазначених вимог закону ОСОБА_2 юридично не є ні землевласником, ні землекористувачем будь-якої конкретної земельної ділянки. Земельну ділянку, яку ОСОБА_2 фактично використовує, є власністю територіальної громади (землі комунальної власності).

За таких обставин, погоджувати межу із ОСОБА_2 при розробці проекту відведення вищезазначеної земельної ділянки відповідачеві радою було необов'язково.

Крім того, 23.09.2016 року ОСОБА_2 надала до Михайлівської селищної ради письмові пояснення, де зазначила, що з межею згодна (а.с.80).

Отже, вимога позивача щодо узгодження меж відповідно до положень ст. 106 ЗК України (між власниками суміжних земельних ділянок) та посилання на порушення прав позивача у відповідності до положень ст.ст. 152,153 ЗК України, як власника земельної ділянки, не є такою, що ґрунтується на законі.

При вищевикладених обставинах, судом першої інстанції було правильно встановлено, що приватизація земельної ділянки ОСОБА_3 проведена відповідно до закону.

Підстави припинення права власності, визначені ст. 346 ЦК України. Відповідно до положень п.3 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється на майно, яке за законом не може належати цій особі. Жодних підстав для застосування зазначених підстав для припинення права власності відповідача у відповідності до положень ст. 348 ЦК України, яка визначає порядок такого припинення, судом першої інстанції правильно не встановлено.

Позивачем також зазначено, що при зверненні до суду із відповідним уточненим позовом нею не пропущено строк позовної давності. Відповідно до положень ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Судом першої інстанції правильно було встановлено, що відповідачі до суду із заявою про застосування строків позовної давності не зверталися. А відтак, судом першої інстанції правильно дане питання не досліджувалось.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в його позові, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_2, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

В обґрунтування підстав для припинення права власності відповідача на земельну ділянку в своєму уточненому позові позивач посилалась на ст. ст. 345, 346 ч. 1 п. 3 ЦПК України (а.с. 124 зворот).

Так, за змістом ст. 345 ЦК України фізична … особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Ст. 346 ЦПК України містить загальні підстави для припинення права власності, зокрема ч. 1 п. 3: право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.

За змістом ст. 348 ЦК України (припинення права власності особи на майно, яке не може їй належати):

1. Якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом.

Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов'язаних з відчуженням майна.

Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду.

2. Якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, на набуття якого за законом, який був прийнятий пізніше, потрібен особливий дозвіл, а в його видачі цій особі було відмовлено, це майно підлягає відчуженню у порядку, встановленому частиною першою цієї статті.

Крім того, спеціальною нормою, яка регулює припинення права власності саме на земельну ділянку є ст. 140 ЗК України, яка містить виключний перелік підстав для припинення права власності на земельну ділянку, а саме: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Позивач ОСОБА_2 та її представник не надали суду у матеріали цієї справи належних, допустимих доказів в обґрунтування наявності жодної з вищезазначених підстав для припинення права власності відповідача на належну їй вищезазначену земельну ділянку у цій справі та, відповідно, для задоволення судом вимоги про скасування державної реєстрації останнього, яка є похідною за своїм змістом від вимоги про припинення права власності відповідача на земельну ділянку.

Розрізняють землі сільськогосподарського призначення (у тому числі різновидом яких є землі для ведення особистого селянського господарства) і землі житлової і громадської забудови (у тому числі землі для обслуговування житлового будинку, господарських та будівель і споруд).

Безумовним правом кожного із власників житлового будинку є право на отримання у власність шляхом приватизації на законних підставах земельної ділянки для обслуговування свого житлового будинку, господарських та будівель і споруд.

Право будь-якої особи на отримання у власність шляхом приватизації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не є таким безумовним та залежить у тому числі від компетенції відповідної ради.

Позивач ОСОБА_2 у цій справі у своєму позові не просила визнати незаконним та скасувати будь-яке із вищезазначених рішень селищної ради, які були підставою для набуття права власності відповідача ОСОБА_3 на вищезазначену земельну ділянку.

Крім того, позивач та її представник не надали суду у матеріали доказів, що вказані вище рішення селищної ради визнані незаконними чи скасовані за рішенням суду в будь-якій іншій цивільній справі.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно вважав, що правові підстави для припинення права власності на вищезазначену земельну ділянки за позовом позивача ОСОБА_2 у цій справі відсутні.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі у межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України у цій справі відсутні, і зокрема позивачем та його представником апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідачів будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 1057,20 грн. (а.с. 142), сплаченого позивачем ОСОБА_2 при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 08.02.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.