ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5979/19 Справа № 210/259/19 Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» про стягнення затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А:

17 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезгаданим позовом, збільшивши розмір позовних вимог в редакції від 01 березня 2019 року. Просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 285481,35грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до АТ «Криворізька теплоцентраль» про стягнення затримки розрахунку при звільненні задоволено частково. Стягнуто з АТ «Криворізька теплоцентраль» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 12111,33грн., з послідуючим утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів. В іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала у ДП «Криворізька теплоцентраль», правонаступником якого є АТ «Криворізька теплоцентраль», у відділі зі стягнення заборгованості, спеціалістом з претензійно-позовної роботи з 16 жовтня 2014 року, що підтверджується наказом (розпорядженням) № 227к від 16 жовтня 2014 року (а.с.5). Звільнена наказом №32-к від 03 лютого 2017 року про припинення трудового договору (контракту) за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України (а.с.6).

На час звільнення відповідачем не нарахована та не виплачена ОСОБА_1 матеріальна допомога на оздоровлення, тому вона звернулася до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до АТ «Криворізька теплоцентраль».

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 03 грудня 2018 року, позов ОСОБА_1 до АТ «Криворізька теплоцентраль» про стягнення заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) задоволено. Стягнуто з АТ «Криворізька теплоцентраль» на її користь 12111,33грн. (а.с.9-14). Рішення набрало законної сили 03 грудня 2018 року.

Призначена рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року сума перерахована на рахунок позивача 31 січня 2019 року, що підтверджується випискою по картці/рахунку позивача (а.с.23).

Позивач звільнилася з посади 03 лютого 2017 року, виплату матеріальної допомоги на оздоровлення сплачено 31 січня 2019 року.

Згідно з довідкою ДП «Криворізька теплоцентраль» середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 576,73грн. (а.с.17).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем при звільненні позивача ОСОБА_1 розрахунок проведено не в повному обсязі, остаточний розрахунок проведено 31 січня 2019 року, тому підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 03 лютого 2017 року по 30 січня 2019 року, який суд зменшив, застосувавши принцип співмірності, оскільки на момент звільнення позивача існував спір щодо права позивача на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, який вирішено на користь працівника в повному обсязі. Проте, розмір наявної заборгованості у сумі 12111,33грн. є неспівмірним із її (позивача) середнім заробітком за час затримки розрахунку 285481,35грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст. 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в ст. 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

При цьому, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком.

У даному спорі підлягає застосуванню принцип співмірності в сторону зменшення розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки на момент звільнення позивача існував спір щодо права позивача на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, який вирішено на користь працівника в повному обсязі, проте розмір наявної заборгованості у сумі 12111,33грн. є неспівмірним із її (позивача) середнім заробітком за час затримки розрахунку 285481,35грн.

За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, про часткове задоволення позову та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивачу при звільненні з роботи не були виплачені всі суми належні до сплати. При цьому, враховуючи неістотність суми із сумою, яку позивач просить стягнути у порядку визначеному ст.117 КЗпП України судом застосовано принцип співмірності й зменшено розмір стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірного застосування принципу співмірності, без врахування відсутності підстав його застосування та чинників від яких залежить зменшення розміру суми стягнення за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними та спростовується вищевикладеним.

Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування є правом суду.

Суд першої інстанції, пропорційно зменшуючи розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, належним чином мотивував свої висновки. Заявником у апеляційній скарзі на спростування висновків суду обґрунтованих доводів не зазначено.

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного посилання суду на утримання податків та обов`язкових платежів з послідуючим утриманням з суми розрахунку середнього заробітку при звільненні, колегія суддів відхиляє.

У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 роз`яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 цього Кодексу.

Тобто, обов`язок утримувати податок із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені покладено саме на роботодавця, як податкового агента, про що суд першої інстанції правильно зазначив у рішенні суду про подальше відрахування з даної суми усіх необхідних платежів та зборів до бюджету.

Інші доводи скарги не спростовують правильність висновків судів першої інстанцій та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального або процесуального права та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: