Справа № 459/1457/19 Головуючий у 1 інстанції: Жураковаський А.І.
Провадження № 22-ц/811/3114/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого : Ванівського О.М.,
суддів: Курій Н.М., Мельничук О.Я.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів,-

в с т а н о в и в :
В травні 2019 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів, у якому просила змінити спосіб стягнення аліментів та стягувати з відповідача в її користь на утримання дітей: дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з дня подачі позову.
В обґрунтування позову покликалась на те, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 16.06.2016 р., з відповідача стягнуто аліменти в її користь на утримання дітей в розмірі 1250,00 грн. щомісячно відповідно до закону, починаючи з 13.05.2016 р. до їх повноліття. Стверджувала, що коштів, що примусово стягуються на дітей, не вистачає, покликаючись на ст. ст. 180, 182 СК України просить позов задовольнити.
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 09 серпня 2019 року позов задоволено.
Змінено спосіб стягнення аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 на підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 16 червня 2016 року у справі № 459/1436/16-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.
Вирішено стягувати з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) у користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати набрання рішенням законної сили і до повноліття дітей.
Припинено нарахування і стягнення аліментів за рішеннями Червоноградського міського суду Львівської області від 16 червня 2016 року у справі № 459/1436/16-ц та відкликано виконавчі листи, що були видані на виконання останнього.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. (стягувач: Державна судова адміністрація України, вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01021; отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; код за ; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача: 899998; рахунок отримувача: 6001; код класифікації доходів бюджету: 22030106).
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням суду, вважає його незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норма матеріального і процесуального права. Покликається на те, що діти знаходяться на повному утриманні позивачки, хоча він систематично сплачує аліменти на дітей, регулярно купую одяг, речі до школи, купував мобільні телефони, комп`ютер для навчання, виділяє їм кишенькові кошти.
Стверджує, що ніколи не ухилявся від батьківських обов`язків, а навпаки брав і хоче браги участь у житті дітей та допомагати їм чим може.
Звертає увагу на те, що позивач фактично проживає зі своїм чоловіком та їхньою спільною дитиною у м. Соснівка та періодично приїжджає провідувати їх спільних дітей, оскільки останні протягом навчального року проживають у м. Червоноград зі своїми бабусями. В період, коли він знаходжусь вдома, в селі Корчин, діти регулярно приїжджають до нього.
Як вбачається з довідки від 13.06.2019 № 424 він перебуваю на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 , м. Львів, натомість позивач ніде не працює вже більше десяти років при тому, що обов`язок по утриманню дітей лежить як на ньому так і на позивачу в рівних частках.
Також стверджує, що матеріально допомагає своїй хресній мамі, а також своїй бабусі, якій виповнилось 85 років.
Враховуючи рівність батьків по утриманню дітей, погоджується сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. щомісячно.

Просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким стягувати з нього аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Предметом апеляційного оскарження є рішення суду, що випливає із сімейних правовідносин, а саме стягнення аліментів, відтак є підстави для розгляду апеляційним судом апеляційної скарги без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України суд, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що після ухвалення судом рішення про стягнення із відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , збільшилися ціни на одяг, продукти харчування тощо, які є необхідними для забезпечення належного розвитку дітей сторін, що призвело до погіршення майнового стану сім`ї, виходив з рівності прав та обов`язків обох батьків щодо матеріального забезпечення дітей, врахував розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також врахував те, що ОСОБА_1 на даний час офіційно працевлаштований на службі у ВСУ по контракту.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
У відповідності до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5-7 цієї ж статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п.1 ст. 18, п. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.
Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 141 СК України передбачено рівність прав та обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.
Згідно з роз`ясненнями п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. №3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства, стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Сімейний кодекс передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, ст. 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. У свою чергу, особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів.
Тобто, виходячи зі змісту наведених норм, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним; а зміна раніше встановленого розміру аліментів можлива за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із батьків та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки), що відповідає правовому висновку, викладеному у Постанові ВСУ від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13.
Тобто, зміна (збільшення) розміру аліментів, стягнутих раніше рішенням суду, із одночасною зміною способу стягнення аліментів, зважаючи на конкретні обставини справи, є допустимою, оскільки норми СК України імперативної заборони щодо цього не містять, а відповідне право сторони в такому спорі не може заперечуватися.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 03.11.2014 р. шлюб між сторонами було розірвано.

Від подружнього життя у сторін народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв серії НОМЕР_4 від 30.07.2005 р. та серії НОМЕР_5 від 14.09.2007 р..

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 16.06.2016 р., вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в сумі 1250 грн., щомісячно, з індексацією відповідно до законодавства, до повноліття дітей, починаючи з 13.05.2016 року.

Позивачка перебуває в новому зареєстрованому шлюбі з 13.09.2016 р., що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 , після реєстрації якого її прізвище « ОСОБА_8 ».

Згідно довідки від 23.07.2019 року ОСОБА_1 в період з 15.10.2018 року по 05.06.2019 року брав участь у здійсненні заходів із забезпеченні національної безпеки та оборони, відсіч і стримування збройної агресії Російської федерації в Донецькій та Луганській областях.

У відповідності до довідки №424 від 13.06.2019 року солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 в м. Львів.

Колегія суддів погоджується з висновком судом першої інстанції, що кошти, які повинен сплачувати відповідач на утримання дітей згідно з рішенням суду у розмірі по 1250 грн. щомісячно, є недостатніми для утримання та нормального розвитку малолітніх дітей сторін, а також враховуючи те, що ОСОБА_1 офіційно працевлаштований, має постійні доходи у вигляді заробітної плати, а тому є підстави для зміни способу їх стягнення.
Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3 вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
З врахуванням вищезазначених обставин, обов`язку обох батьків утримувати дитину, як в період спільного проживання, так і після фактичного припинення спільного проживання, необхідності стягнення коштів на утримання дітей у більшому розмірі через збільшення їх потреб та необхідності забезпечити дітям належний розвиток, враховуючи збільшення мінімального прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, покращення матеріального стану стягувача аліментів, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про необхідність зміни розміру аліментів, та стягнення з відповідача на користь позивачки коштів на утримання дітей в розмірі 1/3 частку всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на те, що аліменти це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі необхідному для її життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який мала дитина до виникнення спору про стягнення аліментів, і який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.
Доводи апелянта про те, що він не може сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, не підтверджені належними та допустимими доказами та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про необхідність збільшення розміру аліментів, оскільки першочерговим обов`язком батьків є матеріальне утримання своїх дітей для забезпечення їх належного розвитку.
Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 серпня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 27.12.2019 року.

Головуючий: О.М. Ванівський

Судді: О.Я. Мельничук

Н.М. Курій