Дата документу 06.02.2019 Справа № 335/9510/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/9510/18Головуючий у 1-й інстанції Геєць Ю.В.
Пр. № 22-ц/807/649/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-3), який в подальшому уточнив (а.с. 19-20) та в якому просив стягнути з відповідача на його користь нараховану, але невиплачену заробітну плату та вихідну допомогу у розмірі 155017,85 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 47464,15 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго», однак протягом останнього півріччя не отримував заробітну плату. У зв'язку з чим, позивач розірвав трудовий договір з власної ініціативи відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, але вдень звільнення заборгованість з заробітної плати, розрахункові та належні компенсації сплачені не були. Заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі складає 155017,85 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 03.07.2018 року по 14.09.2018 року складає 47464,15 грн., які позивач на підставі ст.ст. 115,116,117КЗпП України просить стягнути з відповідача у судовому порядку.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 17) провадження у цій справі за вищезазначеним позовом позивача відкрито.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2018 року (а.с. 46-47) позов ОСОБА_2 у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_2 нараховану, але невиплачену заробітну плату у розмірі 155017,85 грн. без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов'язкових платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.07.2018 року по 14.09.2018 року у розмірі 45827,51 грн., а всього стягнуто 200845,36 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Позивач ОСОБА_2 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині (фактично в частині задоволення позовних вимог позивача), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ПАТ «Запоріжжяобленерго» у своїй апеляційний скарзі (а.с. 52-54) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 62).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 69), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 71).

Позивач подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (а.с. 79-82).

Заслухавши у судовому засіданні 06 лютого 2019 року доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, та представника ПАТ «Запоріжжяобленерго» Бабак Р.А. (а.с.83), перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ПАТ «Запоріжжяобленерго» не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку, у тому числі в частині відмови йому у задоволенні його позовних вимог в частині, не оскаржував.

Відповідач ПАТ «Запоріжжяобленерго» у своїй вищезазначеній апеляційній скарзі оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення позовних вимог позивача у цій справі.

За таких обставин, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині задоволення позовних вимог позивача і лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги позивача у цій справі, керувався ст. ст. 2, 3, 10-12, 13, 76-81, 82, 137, 141, 259, 263-265,430 ЦПК України, та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача в частині їх задоволення у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає їх правильним, а рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Судом першої інстанції правильно було встановлено, що ОСОБА_2, перебував у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго» до 02.07.2018 року, був звільнений на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до наданої позивачем до суду довідки про нараховану, але невиплачену заробітну плату, з грудня 2017 року по липень 2018 року ОСОБА_2 не отримує у строки визначені ст. 115 КЗпП України заробітну плату.

Зазначені обставини визнані відповідачем і, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання, ці обставини в силу положень ст. 82 ЦПК не підлягають доказуванню.

Таким чином, відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі.

Згідно довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго» станом на 02.07.2018 року розмір заборгованості відповідача перед ОСОБА_2, по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі за період з грудня 2017 року по липень 2018 року складає 162155,60 грн. (а.с.8).

Позивач у цій справі просив стягнути з відповідача у судовому порядку заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі з урахуванням проведених з ним розрахунків (а.с.82 виписка Банку по рахунку позивача про виплату заробітної плати у липні 2018 році, яка може бути прийнята апеляційним судом до уваги у цій справі як доказ, передбачений ст. 367 ч.ч. 2,3 ЦПК України, на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача) у розмірі 155017,85 грн. (уточнений позов а.с. 19-20).

Суд першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 13 ч. 1 ЦПК України розглядав дану справу в межах заявлених позивачем позовних вимог у цій справі.

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.

Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно вважав, що доводи відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від стану виконання зобов'язань споживачами послуг товариства, як підстава для відмови у задоволенні позову, є неспроможними.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає нарахована, але фактично не виплачена заробітна плата у розмірі 155017,85 грн.

Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Відповідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, не знайшовши підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама пособі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р., при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з такого, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що провадиться обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго» середньоденний дохід позивача складає 864,67 грн. (а.с.26).

Таким чином, розмір середнього заробітку позивача за час затримки становить 45827,51 грн. з розрахунку: 53 робочих днів з 03.07.2018 року по 14.09.2018 року х 864,67 грн. (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення), який підлягає стягненню з відповідача.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з дотриманням вимог ст. 141 ЦПК України вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, та допущено негайне виконання рішень, зокрема у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць на підставі п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «Запоріжжяобленерго» є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції в рішенні суду в оскаржуємій частині у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, лише яку він та його представник вважають вірною.

Безпідставним є посилання відповідача в обґрунтування його апеляційної скарги для скасування рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі ст. ст. 116-117 КЗпП України, на відсутність позивача, як працівника, на роботі в день звільнення 02.07.2018 року, так як останній перебував у відпустці з 18.06.2018 року по 02.07.2018 року включно.

Не тотожними є поняття «працівник в день звільнення не працював» (ст. 116 КЗпП України) та «працівник не був на роботі в цей день» (п.20 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Встановлено, що позивач у день звільнення 02.07.2018 року був фізично присутній у ПАТ «Запоріжжяобленерго» особисто, та особисто 02.07.2018 року отримав:

-копію наказу про звільнення, що підтверджується у тому числі датою засвідчення цієї копії наказу від 02.07.2018 року начальником відділу кадрів ПАТ «Запоріжжяобленерго» Орловою Т.В. (а.с.7), виданої на вимогу позивача,

-повідомлення від 02.07.2018 року № 702 про нараховану суму, належну працівникові при звільненні, про що свідчить запис позивача від 02.07.2018 року у даному повідомленні «з розрахунком ознайомлений підпис ПІБ та дата ознайомлення 02.07.2018 року» (копія а.с.8);

-трудову книжку, про що зроблений відповідний запис від 02.07.2018 року у книзі обліку трудових книжок і вкладишів до них.

Зазначені факти визнавались відповідачем у суді першої інстанції, а тому доказуванню в силу вимог ст. 82 ч. 1 ЦПК України не підлягали.

12.07.2018 року після звільнення позивача відповідачем було добровільно частково погашено заборгованість із нарахованих позивачу сум, належних працівникові при звільненні у розмірі 7137,75 грн. (162155,60 грн. - 7137,75 = 155017,85 грн., а.с.82 виписка Банку по рахунку позивача про виплату заробітної плати у липні 2018 році, яка може бути прийнята апеляційним судом до уваги у цій справі як доказ, передбачений ст. 367 ч.ч. 2,3 ЦПК України, на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача).

За таких обставин, спір між позивачем та відповідачем про розмір сум, належних позивачеві, як працівникові відповідача при звільненні, на день звільнення останнього 02.07.2018 року був відсутній.

Правові підстави, які виключали, можливість виплати відповідачем позивачеві всіх належних йому сум при звільненні 02.07.2018 року, у цій справі відсутні.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Тому, позивач має право на стягнення у цій справі з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України у вищезазначеному, визначеному судом першої інстанції у цій справі, розмірі.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ПАТ «Запоріжжяобленерго», передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач та його представник не надали суду апеляційної інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача в частині його задоволення у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача ПАТ «Запоріжжяобленерго».

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч.ч.2, 3 ЦПК України у цій справі стороною відповідача апеляційному суду не були надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «Запоріжжяобленерго» не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині у цій справі або ж його зміни.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 3037,23 грн. (а.с. 68), сплаченого відповідачем ПАТ «Запоріжжяобленерго» при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2018 року у цій справі в оскаржуємій частині залишити без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 08.02.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.