Дата документу 19.12.2019 Справа № 336/3414/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/3414/19 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/2620/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Крилової О.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 червня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району м. Запоріжжя,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви зазначив, що в період з 2016р. він та ОСОБА_2 мешкали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Але з березня 2018р. він припинив спільне проживання з ОСОБА_2 , мешкає окремо, а їх спільна дитина залишилася з матір`ю, яка має ще двох неповнолітніх дітей від попереднього шлюбу. У квітні 2019р. їх спільна дитина ОСОБА_3 була відібрана у матері ОСОБА_2 органом опіки та піклування, проходила курс лікування, а після цього влаштована у сім`ю батька та проживає разом із ним. На теперішній час в судовому порядку вирішується питання про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно трьох її дітей.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 веде аморальний спосіб життя, зловживає алкоголем, не здійснювала належного догляду за дитиною, що мало негативні наслідки у виді захворювання дитини та поміщення у лікарняний заклад, між ним та ОСОБА_2 існують неприязні відносини, внаслідок чого неодноразово виникали конфлікти, у зв`язку з чим відносно ОСОБА_2 порушено кримінальне провадження за фактом побиття ОСОБА_1 , заявник просив видати обмежувальний припис строком на 6 місяців щодо заборони ОСОБА_2 наближатися на 500 метрів до місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та щодо заборони ОСОБА_2 наближатися на 500 метрів до малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 червня 2019 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволені заявлених вимог, суд першої інстанції виходив з того, що жодних доказів вчинення домашнього насильства заявник не надав, факт звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів у липні 2018 р. не підтверджує вчинення ОСОБА_2 будь-яких дій, які свідчили б про наявність підстав для застосування Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" та встановлення обмежувального припису у червні 2019 р., зокрема, спрямованого на заборону будь-яких особистих контактів матері з малолітньою дитиною.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного і об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального права, з наступних підстав.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 з 2016р. без реєстрації шлюбу мешкав однією сім`єю із ОСОБА_2 . Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка з 08.04.2019р. мешкає у сім`ї батька.

Відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_2 відбулося на підставі розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 08.04.2019р. № 183р. за заявою ОСОБА_1 про неналежне виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків. Під час обстеження умов проживання дитини у сім`ї матері комісією служби у справах дітей було встановлено, що ОСОБА_2 зловживає алкоголем, не здійснює належного догляду за дітьми, через що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була поміщена у лікарню, де в період з 06.04.2019 р. по ІНФОРМАЦІЯ_2 р. перебувала з батьком.

На теперішній час в провадженні Шевченківського районного суду перебуває цивільна справа за позовом органу опіки та піклування до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно трьох її дітей, зокрема, відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З наданої заявником копії першого аркушу висновку спеціаліста № 431/с від 23.07.2018р. вбачається, що 21.07.2018р. між ним та знайомою жінкою у квартирі, де мешкає остання, відбувся конфлікт, в процесі якого знайома жінка спричинила йому легкі тілесні ушкодження. За цим фактом ОСОБА_1 звертався із заявою до правоохоронних органів та КУ «МКЛЕШМП» м. Запоріжжя.

З характеристик за місцем проживання та роботи ОСОБА_1 вбачається, що він в різні періоди часу мав постійну роботу, до виконання якої ставився сумлінно, мешкає у сім`ї з матір`ю.

У заяві про видачу обмежувального припису та поясненнях в судовому засіданні ОСОБА_1 посилається на те, що відносно нього ОСОБА_2 поводить себе агресивно, погрожує та застосовує фізичне насилля, влаштовує конфлікти в присутності дитини, яка у такий спосіб є постраждалою від домашнього насильства. Але суд не вбачав за наданими матеріалами, що постраждалою особою у такій ситуації є малолітня дитина, та потребуються заходи для її захисту шляхом заборони матері наближатися до неї та її місця мешкання ближче 500 метрів, в той час як загроза дитині через її неналежне утримання матір`ю вже була вирішена шляхом відібрання у неї дитини та передачі її батькові органом опіки та піклування.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що сам факт звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу вчинення відносно нього одноразового спричинення йому легких тілесних ушкоджень з боку ОСОБА_2 не свідчить про наявність факту вчинення психологічного, економічного та фізичного насильства щодо дитини ОСОБА_3 . Встановлено, що між сторонами мається тривалий конфлікт, що не підтверджує одночасно вчинення відповідачем домашнього насильства щодо дочки ОСОБА_4 , в той час як доведеність саме насильства відносно дитини і є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що докази наявні в матеріалах справи є достатніми для задоволення вимог заяви, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Не знайшли свого підтвердження й ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису у обраній позивачем формі.

Оскільки ОСОБА_1 не надав суду беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства у розумінні Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" щодо самої дитини, яку просив захистити позивач, й судом не встановлено випадків домашнього насильства відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , а також ризиків настання насильства у майбутньому, оскільки дитина знаходиться у батька, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно визначив суть спірних правовідносин та предмет доказування, оскільки предметом даної справи є не визначення порядку спілкування ОСОБА_2 з дитиною, а вчинення нею домашнього насильства та видача обмежувального припису.

У даній справі встановлено судом та не заперечується учасниками справи, що між батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , склалися певні конфліктні стосунки, підґрунтям яких є особисті неприязні відносини, в тому числі, з квітня 2019р. пов`язані з недосягненням згоди щодо порядку спілкування матері ОСОБА_2 із спільною з заявником дитиною.

Прояв домашнього насильства з боку ОСОБА_2 , на який посилається заявник, мав місце у липні 2018р. відносно нього, а не щодо самої дитини, та на час розгляду даної заяви винуватості ОСОБА_2 у вчиненні будь-яких протиправних дій обвинувальним вироком суду, що забрав законної сили, не встановлено.

Спілкування з матір`ю прямої загрози життю та здоров`ю дитини сторін не становить, а тому матір, яка ще не є позбавленою батьківських прав, не можна обмежувати у спілкуванні з дитиною у формі заборони підходити до дитини та її помешкання менш ніж на 500 метрів.

Отже, фактично дана заява спрямована на усунення матері, яка ще не позбавлена батьківських прав та має нарівні із батьком право на спілкування з дитиною, від участі в її утриманні і вихованні, у реалізації цих прав та особистих контактах із дитиною.

Водночас, на думку суду, така заборона зашкодить, насамперед, інтересам дитини, яка від народження та до квітня 2019р. мешкала разом з матір`ю, має право на особистий контакт з обома батьками, а порушення матір`ю під час відвідувань дитини режиму її відпочинку та харчування, не є підставою для заборони їй наближатись до дитини на відстань 500 метрів, а є підставою для встановлення графіку побачень з дитиною.

Колегія вважає, що наразі дитина вже відібрана від матері та передана батькові. Проте доки не буде ухвалено рішення суду про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_4 , такі заходи, які просить застосувати заявник, є передчасними, оскільки фактів проявів домашнього насильства щодо дочки встановлено не було.

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані докази, дав їм належну правову оцінку, вірно встановив характер правовідносин, що склались між сторонами та ухвалив рішення з дотриманням норм процесуального права та вірним застосуванням норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, суд обґрунтовував свої висновки відсутністю беззаперечних доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 та наявності ризиків настання тяжких наслідків для дітей.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції, який, в свою чергу, дослідив зібрані у справі докази, надав їм належну оцінку, а тому доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 червня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 грудня 2019 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Крилова О.В.