Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 185/11805/15-ц

провадження № 61-29193св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2016 року у складі судді Гаврилова В. А. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку, передбаченому частиною третьою статті 406 Цивільного процесуального кодексу України, (далі - ЦПК України) у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції, (далі - ЦПК України 2004 року), з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк») про відшкодування шкоди.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на таке. 13 вересня 2005 року між нею та ПАТ «Промінвестбанк» укладений депозитний договір № У2ВН-18 з сумою вкладу 3 537 доларів США. Надалі позивач неодноразово вносила на депозитний рахунок кошти в іноземній валюті. 11 жовтня 2008 року позивач зняла з депозитного рахунку 40 000 доларів США, після чого остаточний залишок на депозитному рахунку становив 522 773 доларів США. У червні 2009 року позивач звернулась до ПАТ «Промінвестбанк» з вимогою про надання їй виписки про рух грошових коштів на депозитному рахунку. Листом від 06 липня 2009 року № 04-02/1700 банк надав відповідь, що зазначений депозитний рахунок не відкривався та грошові кошти в касу банку нею не вносилися.

Видача ощадної книжки, прийом та часткове повернення грошових коштів позивачу здійснювали працівники відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Указане підтверджено ощадною книжкою та актом про результати службового розслідування, проведеним відповідачем 12 травня 2009 року.

Зазначені особи офіційно працювали у відповідача, відповідно до інструкцій мали право підпису на розрахунково-грошових документах, були наділені повноваженнями щодо укладення та підписання договорів, вчинення правочинів.

За фактом заволодіння співробітниками відповідача грошовими коштами була порушена кримінальна справа за частиною четвертою статті 191 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Обвинувачені у скоєнні злочину, передбаченого за частиною другою статті 367 КК України, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнали себе винними та були звільнені від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності.

Висновками проведеної у вказаній справі почеркознавчої експертизи встановлено, що окремі підписи в ощадній книжці позивача зроблені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які працювали контролерами та касирами, відбитки штампу та печатки філії банку є оригінальними.

При веденні книжки працівники банку враховували залишок за рахунком за попередньою операцією. Вказані обставини встановлені ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 березня 2014 року в цій справі, постановою Будьоннівського районного суду м. Донецька від 25 квітня 2014 року і не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті саме особи, що передбачено статтею 61 ЦПК України 2004 року.

Відповідальність банку передбачена статтями 1166 та 1172 ЦК України. Крім того позивачу завдана моральна шкода, так як вона відчуває душевні страждання, погіршено її матеріальне становище. Вона змушена вживати додаткових зусиль для існування і звертатись із позовом до суду для захисту своїх прав, повернення своєї власності. Моральну шкоду оцінила у 5 000 грн.

Позивач просила суд стягнути з відповідача на відшкодування шкоди суму в еквіваленті 484 257 доларів США за офіційним курсом Національного банку України та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Також позивач просила суд поновити строки звернення до суду.

Зазначала, що 06 липня 2009 року дізналась про те, що в ПАТ АК «Промінвестбанк» депозитний рахунок на її ім`я не відкривався та грошові кошти до банку не вносились, у зв`язку з чим їй було відмовлено у поверненні грошових коштів.

У березні 2011 році позивач звернулась до суду з позовом до банку про стягнення грошових коштів, внесених на депозитний рахунок.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останньою ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 березня 2014 року судові рішення скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

На виконання вимог зазначеної ухвали справу було направлено до Київського районного суду м. Донецька, але у зв`язку із проведенням антитерористичної операції (далі - АТО) у місті Донецьку та Донецькій області роботу суду припинено.

Розпорядженням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2014 року № 2710/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ» територіальну підсудність цивільних справ Київського районного суду м. Донецька визначено Павлоградському міськрайонному суду Дніпропетровської області.

На час звернення позивача до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області справу по суті не було вирішено, оскільки діяльність суду припинено у зв`язку з проведенням АТО. Вказана обставина є такою, що свідчить про поважність причин пропуску позовної давності.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що факт отримання при виконанні службових обов`язків працівниками відділення ПАТ «Промінвестбанк» ОСОБА_2 . ОСОБА_3 , ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 484 257 доларів США від ОСОБА_1 , у зв`язку з чим їй заподіяно майнову шкоду на вказану суму, позивачем не доведено. Статтею 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Суди дійшли висновку, що договірні відносини між сторонами не виникли, оскільки позивачем не надано доказів, що між ними укладено письмовий договір.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції або ухвали нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що позивач була визнана потерпілою у злочині, який інкримінувався вищезазначеним працівникам банку у відповідній кримінальній справі, розглянутій Будьоннівським районним судом м. Донецька, а відповідачем не доведено відсутність вини в діях його працівників при здійсненні ними своїх службових обов`язків, та як наслідок їй заподіяно шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідно до вимог статті 1172 ЦК України.

У лютому 2018 року на адресу суду від ПАТ «Промінвестбанк» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач вказував на безпідставність вимог касаційної скарги, у зв`язку з чим просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що підстави для притягнення відповідача до цивільно-правової за частиною першою статті 1172 ЦК України відсутні.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом спору у цій справі є відшкодування позивачеві шкоди, яка, на її думку, завдана їй працівниками ПАТ «Промінвестбанк», неповерненням грошових коштів, які, за твердження позивача, передавалися для розміщення на депозитному рахунку банку.

Зокрема, позивач стверджувала, що 13 вересня 2005 року внесла у Пролетарське відділення ПАТ «Промінвестбанк» грошові кошти у сумі 3 537 доларів США на рахунок № НОМЕР_1, після чого неодноразово вносила на депозитний рахунок грошові кошти, загальний розмір яких становив 484 257 доларів США.

За фактом заволодіння невстановленими співробітниками філіалу Пролетарського відділення ПАТ «Промінвестбанк» у м. Донецьку грошовими коштами фізичних осіб з використанням свого службового становища під виглядом оформлення депозитних вкладів, з видачею фіктивних ощадних книжок порушено кримінальну справу № 81-1377.

Постановою слідчого по ОВД СУ ГУМС України в Донецькій області від 03 листопада 2009 року ОСОБА_1 визнана потерпілою у вищезазначеній кримінальній справі.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено факту отримання при виконанні службових обов`язків працівниками відділення банку грошових коштів у сумі 484 257 доларів США та заподіяння позивачу майнової шкоди на вказану суму.

Крім того, суд зазначив, що між позивачем та відповідачем договори про відкриття депозитного договору не підписувались та не укладались.

Звертаючись із зазначеним позовом до суду, позивач просила стягнути на її користь збитки, завдані їй працівниками банку на підставі 1166 та 1172 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у якому одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Загальні положення про відшкодування заподіяної майнової шкоди закріплені в нормах статті 1166 ЦК України.

У тих випадках, коли шкода заподіяна працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків, зобов`язання щодо її відшкодування покладаються на роботодавця (частина перша статті 1172 ЦК України).

У зазначеній нормі встановлені загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою під час виконання трудових обов`язків. Це є одним з випадків, коли суб`єктом деліктної відповідальності є юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Тобто особливістю цих зобов`язань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за статтею 1172 ЦК України необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, шкода, завдана потерпілій стороні, причинний зв`язок між протиправною поведінкою працівника і завданою шкодою, вина працівника), так і спеціальних умов, які обов`язково необхідно враховувати. Це обставини, за наявності яких шкода була спричинена. До таких обставин частина перша зазначеної норми відносить виконання трудових (службових) обов`язків працівником. Позивач у такому спорі зобов`язаний довести не тільки те, що шкоди завдано внаслідок протиправного діяння, а й те, що це протиправне діяння виникло внаслідок неналежного виконання чи невиконання працівником (службовцем) або іншою особою покладених на нього трудових (службових) чи інших обов`язків.

Аналіз положень статей 1166 та 1172 ЦК України дозволяє дійти висновку, що покладення на особу передбаченої статтею 1172 ЦК України відповідальності, яка застосовується в деліктних правовідносинах, виключає одночасне застосування норм матеріального права, які передбачають відповідальність за порушення договірних зобов`язань, зокрема статей 1058-1060 ЦК України.

Відмовляючи в позові, суди виходили з того, що позивачем не доведено факту заподіяння їй шкоди працівниками банку, а тому відсутні підстави для застосування статті 1172 ЦК України.

При цьому суди зазначили, що між сторонами не виникли договірні правовідносини, оскільки не дотримано письмової форми договору банківського вкладу.

Верховний Суд погоджується, що суди правильно відмовили у задоволенні позову, проте підстави такої відмови є помилковими.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

За змістом статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Отже, зважаючи на зміст вказаних норм права, на відносини між вкладником та банком не поширюються норми статей 1166, 1172 ЦК України, які поширюються на деліктні правовідносини. Тому з огляду на предмет позову, яким у цій справі є відшкодування шкоди, завданої працівниками банку, суди мали відмовити у позові за безпідставністю вимог, а не за їх недоведеністю.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Тому доводи касаційної скарги про доведеність та обґрунтованість таких вимог зводяться до непогодження із встановленими обставинами справи та переоцінки доказів, що не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції.

Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України).

Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Відповідно до статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Позивач пред`явила вимоги про відшкодування шкоди, які, на її думку, випливають з деліктних, а не з договірних правовідносин. Про це вона наголосила і в касаційній скарзі.

Проте за обставинами, які наводить заявник і за суттю правовідносин, що виникають між фізичною особою та банком, ці відносини відносяться до договірних.

З приводу додержання чи недодержання такої форми договору банківського вкладу та наслідків цього Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок у постанові від 10 квітня 2019 року (справа № 463/5896/14-ц).

Водночас предмети доказування наявності чи відсутності шкоди у спорах про відшкодування шкоди, завданої особі-вкладнику працівниками банку, та у спорах про повернення коштів за вкладом, які виникають з договірних відносин, не є тотожними.

Тому у цій справі суд касаційної інстанції не має підстав встановлювати обґрунтованість заявлених вимог чи робити висновки про додержання чи недодержання форми договору банківського вкладу.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у позові про відшкодування шкоди, водночас зазначили про відсутність між сторонами договірних відносин з мотивів відсутності доказів укладення письмового договору банківського вкладу.

Зважаючи на підстави та предмет позову, такий висновок є передчасним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що в порушення статті 11 ЦПК України 2004 року суди вийшли за межі заявлених позивачем вимог, неправильно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин, у зв`язку з чим Верховний Суд вважає за необхідне вийти за межі доводів та вимог касаційної скарги.

Отже, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили помилкове рішення про відмову в позові з підстав недоведеності завдання позивачеві шкоди працівниками банку та з підстав відсутності між сторонами договірних відносин, тому Верховний Суд скасовує оскаржувані судові рішення з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про відшкодування шкоди відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко