Провадження № 22-ц/4808/1479/19
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю представника відповідачів,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Антоняка Т.М. 10 жовтня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

20.12.2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

05.09.2016 року з вини відповідачів, які проживають та прописані в квартирі АДРЕСА_2 на четвертому поверсі у цьому ж будинку, сталося залиття її квартири.

Цього ж дня, одразу після виявлення протікання води на стелі та по стінах квартири, вона звернулась до відповідачки, яка повідомила, що причиною протікання води є пошкоджений акваріум та пообіцяла компенсувати завдані збитки. 12.09.2016 року комунальним підприємством «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» було складено відповідний акт.

Посилаючись на те, що відповідачі відмовляються у добровільному порядку відшкодувати шкоду, заподіяну затопленням квартири, позивачка просила стягнути з відповідачів матеріальні збитки в розмірі 11 750,35 грн. та 2000,00 грн. витрат по оплаті експертизи щодо визначення їх розміру, а всього 13 750,35 грн.

Також просила стягнути з відповідачів 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, оскільки в результаті пошкодження її майна вона не мала можливості нормально користуватися ним, було порушено звичний спосіб її життя та естетичний вигляд квартири, а від вологості квартира руйнується, в ній з`явився запах плісняви та перебування в такому приміщенні чинить негативний вплив на стан здоров`я її сім`ї, що призвело до негативних емоцій та переживань.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 13 750,35 грн. на відшкодування матеріальної та 500 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 275,60 грн. з кожного понесених витрат на оплату судового збору.

У задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з вини відповідачів відбулося залиття квартири позивачки, в результаті чого останній була заподіяна шкода, яку відповідачі відмовляються відшкодовувати у добровільному порядку.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилаються на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зокрема, суд першої інстанції не врахував, того, що і у Акті № 03-13/04-37, складеному 12.09.2016 року КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія», та у Звіті експерта № 16/06/10 від 10.10.2016 року відсутній висновок щодо вини відповідачів у завданні шкоди позивачці внаслідок залиття квартири, оскільки в цих документах не вказано про причини залиття квартири, а з листа вказаного комунального підприємства від 07.11.2016 року вбачається, що співробітники підприємства тільки припускали причетність власників квартир, що розташовані вище квартири позивачки, до імовірного затоплення. Відповідно, в матеріалах справи немає жодного письмового доказу, який би вказував на причини та обставини залиття 05.09.2016 року квартири АДРЕСА_3 , тому висновок суду про причетність відповідачів до залиття квартири позивачки ґрунтується на припущеннях, а не на фактичних обставинах справи.

Апелянти вказують, що суд помилково посилається на висновок Верховного Суду, що міститься у постанові від 25.04.2018 року у справі № 335/13554/15-ц, щодо застосування презумпції вини заподіювача шкоди, оскільки вина є лише одним із елементів юридичного складу делікту, а висновок Верховного Суду у вказаній справі зроблений за доведення причин залиття квартири та з`ясування яким чином та з чиєї вини сталося залиття квартири, чого у даній справі не встановлено.

Також зазначають, що застосована судом презумпція вини звільняє позивачку лише від обов`язку доводити наявність вини у заподіянні шкоди, однак не звільняє від доведення наявності неправомірного діяння відповідачів, причинного зв`язку між діянням та наслідками, оскільки відповідальність за ст. 1166 ЦК України настає за умови доведеності неправомірного діяння, що завдало шкоду, причинного зв`язку між діянням і наслідком та вини у заподіянні шкоди, а позивачкою не доведений жодний з елементів складу делікту.

Крім того, суд першої інстанції не надав оцінки доказам, якими спростовуються обставини, викладені у позовній заяві, зокрема, показанням свідка ОСОБА_4 , висновкам, які містяться у акті огляду житлового будинку № 03-13/04- від 30.01.2017 року, фотографіям непошкодженого акваріуму відповідачів, зробленими до і після дати залиття квартири, натомість врахував показання свідків ОСОБА_5 та її чоловіка, які проживають у квартирі позивачки та є зацікавленими у розгляді справи.

Просять рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Додатковим рішенням Івано-Франківської області від 20 листопада 2019 року частково задоволено вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 500 грн.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явились. Представник ОСОБА_1 подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням у відпустці.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 - АДРЕСА_4 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.05.1998 року, що підтверджується копіями вказаного договору купівлі продажу та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.02.2008 року за № 17671156 (а.с. 18-19).

У квартирі АДРЕСА_2 цього ж будинку, розташованої поверхом вище, зареєстровані та проживають відповідачі.

Встановлено, що 05 вересня 2016 року сталося залиття квартири позивачки.

Цього ж дня о 09 год. 19 хв. позивачка звернулася на «гарячу лінію» КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» (далі КП «МУІК») щодо складення акту про залиття квартири (номер звернення 28984) про що свідчить лист вказаного підприємства від 28.10.2016 року № 01-01/2181 (а.с. 5-6).

Згідно акта від 12.09.2016 року № 03-13/04-37, складеного за заявою позивачки про залиття її квартири, комісією в складі: начальника відділу експлуатації КП «МУІК» Кошан І.В., інженера-інспектора КП «МУІК» Човган О.І. та інженера-інспектора КП «МУІК» Стефанюк О.Ф., встановлено, що 05.09.2016 року в будинку АДРЕСА_5 сталося залиття. При візуальному огляді квартири АДРЕСА_3 у кімнаті на стіні АДРЕСА_6 жовта пляма, невеликі плями на АДРЕСА_7 , вздулося покриття АДРЕСА_8 ), набухли меблі; у другій кімнаті на стелі та стінах невеликі плями; внутрішньобудинкові мережі знаходяться з задовільному технічному стані; мешканці квартири АДРЕСА_2 не відкрили двері для огляду та виявлення причин залиття (а.с. 17).

КП «МУІК» листом від 07.11.2016 року за № 01-02/2820 на адвокатський запит від 02.11.2016 року повідомило про складення Акта про залиття (аварію), що трапилась на системі центрального гарячого (холодного) водопостачання, № 03-13/04-37 від 12.09.2016 року та про виявлені при візуальному огляді наслідки залиття квартири, що зазначені у цьому акті, а також, що на час обстеження встановити причину залиття квартири АДРЕСА_9 було закрита, власники не відкривали двері (а.с. 4).

Також вказаним листом КП «МУІК» повідомило, що у базі даних підприємства в кв. АДРЕСА_2 -Франківську зареєстровані відповідачі та про неможливість надання інформації про власника вказаної квартири, оскільки підприємство не є розпорядником такої, а також про неможливість встановлення причетності до залиття квартири АДРЕСА_3 власників АДРЕСА_2 та № АДРЕСА_10 , що розташовані відповідно на 4 та 5 поверсі, через ненадання доступу до цих квартир для обстеження внутрішньобудинкових мереж.

Згідно Звіту оцінювача про визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику квартири, № 16/06/10 від 10.10.2016 року вартість матеріального збитку, завданого власнику квартири, загальною площею 63,5 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , внаслідок залиття, станом на дату оцінки складає 11 750,35 грн. (а.с. 7-11).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 16/06/10-ІФ від 10.10.2016 року позивачкою сплачено на користь оцінювача 2 000,00 грн. за визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику квартири (а.с. 23).

Згідно Акта № 03-13/04- огляду житлового будинку від 30.01.2017 року комісією в складі: начальника відділу експлуатації КП «МУІК» Кошан І.В., інженера-інспектора КП «МУІК» Коржак В.Б. та інженера-інспектора КП «МУІК» ОСОБА_6 проведено огляд квартири по АДРЕСА_11 і внутрішньоквартирних мереж холодного водопостачання, водовідведення та індивідуального опалення та встановлено, що на момент обстеження витоків не виявлено, мережі знаходяться в задовільному технічному стані (а.с. 42).

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю і стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України з відшкодування шкоди, то саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № № 668/7511/15-ц (провадження № 61-24544св18).

Згідно ст. 151 ЖК УРСР громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Статтею 177 ЖК УРСР передбачено, що громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під`їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках та в інших місцях загального користування.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно п. 2.3.6. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року № 76, у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт.

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року №45), власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний: дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил; проводити за власні кошти ремонт квартири (наймач (орендар) - згідно з договором найму (оренди); використовувати приміщення житлового будинку і гуртожитку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання будинку, гуртожитку, порушують умови проживання громадян.

Отже, тягар утримання майна, тобто обов`язок здійснювати за свій рахунок поточний та капітальний ремонти квартири, покладений на власника квартири і саме власник приватизованого житла зобов`язаний забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень квартири, при наявності несправностей вживати заходів щодо їх усунення.

Встановивши, що внаслідок залиття належної ОСОБА_1 на праві власності квартири АДРЕСА_1 , що сталося з вини відповідачів, позивачу завдано майнової шкоди в сумі 13750,35 грн., розмір якої ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спростовано не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідачів обов`язку з відшкодування цієї шкоди.

В частині задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, то судом розмір такої судом визначено в межах заявлених вимог з урахуванням обсягу заподіяних моральних страждань, тривалості заподіяння моральної шкоди, необхідністю позивачки докладати додаткові зусилля для відновлення свого порушеного права, а також інших негативних наслідків та виходячи із засад розумності і справедливості.

При таких обставинах справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність посилання суду першої інстанції на акт від 12.09.2016 року залиття квартири позивачки та Звіт експерта від 10.10.2016 року, оскільки в цих документах не вказано про причини залиття квартири та про те, що в матеріалах справи немає жодного письмового доказу, який би вказував на причини та обставини залиття 05.09.2016 року квартири АДРЕСА_3 , не приймаються до уваги, враховуючи наступне.

Так, у акті від 12.09.2016 року наведені дата його складання; члени комісії, якими складено акт; місце, де сталося залиття, наслідки залиття, стан будинкових мереж у квартирі, а також обставини, у зв`язку з якими неможливо здійснити обстеження квартири АДРЕСА_2 , що знаходиться поверхом вище, та встановити причини залиття.

При цьому, в акті досить детально описано характер наслідків залиття квартири та їх локалізація, а саме, що такі виявлено на стіні - велика жовта пляма, на стелі - невеликі плями, та пошкоджено покриття стелі (шпаклівки), набухли меблі у одній кімнаті, а у другій кімнаті на стелі та стінах - невеликі плями. Також у акті вказано, що внутрішньобудинкові мережі знаходяться з задовільному технічному стані.

Крім цього, у звіті оцінювача про визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику квартири, № 16/06/10 від 10.10.2016 року міститься фотофіксація наслідків залиття квартири, де відображається їх локалізація.

Тобто наданий позивачкою акт та звіт оцінювача, не суперечить іншим доказам у справі, зокрема показанням свідків, а наведені в них дані відповідачами не спростовані.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не надав оцінки доказам, якими спростовуються обставини, викладені у позовній заяві, зокрема, показанням свідка ОСОБА_4 , висновкам, які містяться у акті огляду житлового будинку № 03-13/04- від 30.01.2017 року, фотографіям непошкодженого акваріуму відповідачів, зробленими до і після дати залиття квартири, натомість врахував показання свідків ОСОБА_5 та її чоловіка, які проживають у квартирі позивачки та є зацікавленими у розгляді справи, не приймаються до уваги, враховуючи наступне.

Так, акт огляду будинку складений комісією 30.01.2017 року, тобто через чотири місяці після затоплення квартири позивачки, а долучені відповідачами фотографії непошкодженого акваріуму не містять дати і часу фотозйомки, відповідно вказані докази не містить даних, за якими можливо встановити наявність або відсутність обставин, що стосуються затоплення квартири АДРЕСА_3 , яке мало місце 05.09.2016 року.

Неспроможними є доводи апеляційної скарги про недоведеність вини відповідачів у заподіянні позивачці шкоди внаслідок залиття квартири, оскільки у деліктних зобов`язаннях діє презумпція вини, а відповідачі не довели свою невинуватість.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Враховуючи вищенаведене та положення ст. 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянтів.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 10 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 27 грудня 2019 року.