ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 644/8881/16-ц

Провадження № 22-ц/818/4758/19

10 грудня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.,

суддів Коваленко І.П.,Овсяннікова А.І.,

за участю секретаря - Іманвердізаде А.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство "Жовтневе лісове господарство",

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 19 травня 2017 року (суддя Ізмайлов І. К.) по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Жовтневе лісове господарство" про скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДП "Жовтневе лісове господарство". В подальшому уточнивши позовні вимоги просила визнати наказ ДП «Жовтневе лісове господарство» № 248 від 30.09.2016 року про скасування доплати за суміщення незаконним та таким, що підлягає скасуванню з моменту його видання, визнати наказ № 204-К від 31.10.2016 року про припинення трудового договору з 14.11.2016 року незаконним та таким, що підлягає скасуванню з моменту його видання, визнати безстроковий трудовий договір, укладений 07.11.2014 року між ДП «Жовтневе лісове господарство» та нею, розірваним з 31.10.2016 року на підставі ч. 3 ст.38 КЗпП України, внаслідок невиконання роботодавцем законодавства про працю, визнати недійсним внесений до трудової книжки запис про звільнення з роботи за власним бажанням п.1. ст. 38 КЗпП України та зобов`язати ДП «Жовтневе лісове господарство» внести до трудової книжки запис про звільнення з 31.10.2016 року за власним бажанням на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України. Також просила зобов`язати нарахувати та стягнути з ДП «Жовтневе лісове господарство» на її користь не нараховану доплату за суміщення посад в розмірі 252,00 грн., стягнути 13738,56 грн. вихідної допомоги, передбаченої ст.44 КЗпП України, зобов`язати нарахувати та стягнути не нараховану премію за вересень та жовтень 2016 року в розмірі 2827,68 грн., стягнути 4787,68 грн. - компенсацію за час вимушеного прогулу, а також стягнути 20000,00 грн. за завдану протиправною поведінкою моральну шкоду.

В обґрунтування вимог зазначала, що 07.11.2014 року прийнята на посаду секретаря до ДП "Жовтневе лісове господарство" з окладом у розмірі 2556 грн. З січня 2015 року знижено посадовий оклад до 1485 грн., при цьому її не було ознайомлено з відповідним наказом про зміну посадового окладу та не була повідомлена у встановлений ст. 103 КЗпП України строк про зміну умов оплати праці в бік погіршення.

Для врегулювання ситуації відповідач запропонував працювати за суміщенням посад для встановлення заробітної плати на рівні, який був при прийнятті на роботу. Наказом №18 від 31.01.2015 року встановив доплату за суміщення посади інженера 1 категорії з підготовки кадрів. Потім Наказом № 87 від 02.04.2015 року встановлено доплату за суміщення посади провідного інженера з підготовки кадрів, яка була скасована без попередження та ознайомлення з відповідним наказом. Наказом № 146 від 30.06.2015 року було встановлено доплату за суміщення посади провідного інженера лісового господарства у розмірі 1168 грн. на підставі рапорту начальника відділу лісового господарства наказом № 264 від 29.12.2015 року вказана доплата була збільшена до 1323 грн. Наказом № 248 від 30.09.2016 року відповідач без здійснення повідомлення не менш як за 2 місяці, на підставі рапорту головного лісничого, зняв з 01.10.2016 року вищевказану доплату за суміщення посади. При цьому посада не підлягала скороченню та залишається вакантною.

Про існування такого наказу їй стало відомо 31.10.2016 року і виходячи з того, що відповідачем стосовно неї неодноразово порушувалися вимоги законодавства про працю, 31.10.2016 року звернулась з заявою про розірвання з 31.10.2016 року трудового договору за власним бажанням на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України. Але у визначений нею строк відповідач не видав відповідного наказу про звільнення, не видав трудову книжку та не здійснив розрахунок. Замість цього, 31.10.2016 року відповідач надав повідомлення у якому вимагав надання пояснень про причини звільнення. Однак вона не є порушником трудової дисципліни та не зобов`язана давати пояснення.

На її заяві про звільнення 31.10.2016 року директором накладена резолюція ОСОБА_3 до наказу. 31.10.2016 р.». Однак відділом з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи не було видано наказ, наприкінці робочого дня її ознайомили з листом з вимогою надати пояснення конкретних причин звільнення та попереджено, що у разі невиконання цих вимог звільнення відбудеться за ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Наказом № 204-к від 14.11.2016 року її звільнено з посади секретаря на підставі ч. 1 ст.38 КЗпП України.

Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали.

Представник відповідача позов не визнав.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 19 травня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановлення доплати за суміщення професій ОСОБА_1 є правом, а не обов`язком керівництва підприємства, яке не потребує згоди робітника, скасування такої доплати не можна вважати порушенням істотних умов праці робітника, оскільки згідно з частиною першою статті 105 КЗпП України ця робота носить тимчасовий характер. Також суд зазначив, що посилання ОСОБА_1 на порушення її трудових прав у зв`язку із зменшенням посадового окладу секретаря на початку 2015 року не може розглядатись як підстава для її звільнення за частиною третьою статі 38 КЗпП України, оскільки нею пропущено строк для звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України. Відповідно до положень колективного договору ДП «Жовтневе лісове господарство» виплата премії є правом, а не обов`язком підприємства, а тому доводи позивача про незаконність позбавлення її премії у вересні та жовтні 2016 року, безпідставні.

Отже, обставини, на які позивач посилається як на істотні порушення умов трудового договору відносяться до роботи за суміщенням, а не до основних умов трудового договору як секретаря і тому не можуть розглядатись як підстави для звільнення позивача на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що відповідач не мав права самостійно змінювати підставу для звільнення позивача.

Правом на надання відзиву відповідач не скористався.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 липня 2017 року рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 19 травня 2017 року залишено без змін.Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що при звільненні ОСОБА_1 на підставі частини першої статті 38 КЗпП України не порушено вимоги чинного трудового законодавства, тому її вимоги про виплату вихідної допомоги задоволенню не підлягають.

Постановою Верховного Суду від 10 липня 2019 року ухвалу апеляційного суду Харківської області від 04 липня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Жовтневе лісове господарство» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 04 липня 2017 року залишено без змін.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що не встановивши порушень роботодавцем законодавства про працю, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для звільнення позивача за частиною третьою статті 38 КЗпП України. Разом з тим суди не врахували, що у разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України), не підтверджуються, або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на частину першу статті 38 КЗпП України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що з 07 листопада 2014 року ОСОБА_1 працювала на посаді секретаря ДП «Жовтневе лісове господарство».

Наказом від 31 січня 2015 року № 18 за суміщення посади інженера 1 категорії з підготовки кадрів секретарю ОСОБА_1 з 01 лютого 2015 року встановлено доплату у розмірі 1 193 грн (0,4 посадового окладу інженера 1 категорії з підготовки кадрів) (а.с. 11).

Наказом № 87 від 02 квітня 2015 року за суміщення посади провідного інженера з підготовки кадрів секретарю ОСОБА_1 з 02 квітня 2015 року встановлено доплату у розмірі 1 200 грн (0,36 посадового окладу провідного інженера з підготовки кадрів) (а.с. 12).

Наказом від 30 червня 2015 року № 146 за суміщення посади провідного інженера лісового господарства секретарю ОСОБА_1 з 08 липня 2015 року встановлено доплату у розмірі 1 168 грн (0,7 вакантного 0,5 посадового окладу провідного інженера лісового господарства) (а.с. 13).

Наказом від 29 грудня 2015 року № 264 за суміщення посади провідного інженера лісового господарства секретарю ОСОБА_1 з 01 січня 2015 року встановлено доплату у розмірі 1 323 грн (0,7 вакантного 0,5 посадового окладу провідного інженера лісового господарства) (а.с. 14).

30 вересня 2016 року головним лісничим ДП «Жовтневе лісове господарство» на ім`я директора підприємства подано рапорт про зняття доплати з секретаря ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням (невиконанням) нею з 01 жовтня 2016 року тимчасових обов`язків 0,5 посади інженера лісового господарства в частині виконання камеральних робіт по відведенню і таксації лісосік.

Наказом від 30 вересня 2016 року № 248 на підставі рапорту головного лісничого ОСОБА_4 . з 01 жовтня 2016 року секретарю ОСОБА_1 знято доплату за суміщення посади провідного інженера лісового господарства у зв`язку з тим, що вона більше не виконує обов`язків провідного інженера лісового господарства (а.с. 35).

Відповідно до розділу 2 посадової інструкції інженера лісового господарства, затвердженої директором ДП «Жовтневе лісове господарство» 22 квітня 2015 року виконання камеральних робіт по відведенню і таксації лісосік відносилось до обов`язків ОСОБА_1

31 жовтня 2016 року ОСОБА_1 на ім`я директора ДП «Жовтневе лісове господарство» подано заяву про звільнення із займаної посади 31 жовтня 2016 року за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України (а.с. 37).

31 жовтня 2016 року директором ДП «Жовтневого лісового господарства» на ім`я ОСОБА_1 за № 846, № 847/10-07 були направлені повідомлення з проханням надати письмові пояснення та зазначити в чому полягає невиконання роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Також запропоновано уточнити підстави звільнення та попереджено про звільнення з підстав, передбачених частиною першою статті 38 КЗпП України у разі ненадання конкретних доказів порушень з боку роботодавця (а.с., 38,40).

На вказану пропозицію 31 жовтня 2016 року ОСОБА_1 повідомила, що положення-частини третьої статті 38 КЗпП України не зобов`язують її надавати пояснення, які від неї вимагає роботодавець (а.с 39).

Наказом від 31 жовтня 2016 року № 204-к ОСОБА_1 звільнено з посади секретаря ДП «Жовтневе лісове господарство» з 14 листопада 2015 року на підставі частини першої статті 38 КЗпП України та зазначено про відсутність підстав для звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, згідно з її заявою (а.с. 74).

В ст. 36 КЗпП України закріплені підстави для припинення трудового договору, зокрема з ініціативи працівника (ст. 38, 39 КЗпП України).

Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно правової позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 31.10.2012 року у справі за № 6-120цс12, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач просила суд скасувати наказ про її звільнення з роботи за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, оскільки заяви про звільнення за власним бажанням вона не подавала.

Оскільки для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення мають причини, що спонукали працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, відповідач не був вправі змінювати підставу розірвання трудового договору на частину першу статті 38 КЗпП України за відсутності відповідного волевиявлення позивача.

Враховуючи викладене, наказ про звільнення позивача за ч. 1 ст. 38 КЗпП України не можна вважати законним, у зв`язку з чим він підлягає скасуванню.

Відповідно до положень ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначалось про те, що відповідачем порушувалися положення трудового законодавства і в частині несвоєчасного вручення копії наказу про звільнення та видачі трудової книжки.

Як зазначалось раніше, 31 жовтня 2016 року позивач звернулась до роботодавця із заявою про розірвання з 31 жовтня 2016 року трудового договору за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Проте у визначений нею строк відповідач не видав відповідного наказу про звільнення, не видав трудову книжку та не здійснив розрахунок. Натомість відповідач направляв листи на її адресу та вимагав надання пояснень про причини її звільнення.

Після отримання 16.11.2016 року 5 листів від відповідача, 17.11.2016 року ОСОБА_1 було направлено лист про з вимогою направити на її поштову адресу трудову книжку, яку вона отримала 28.11.2016 року з записом про звільнення за власним бажанням на підставі ч.І. ст.38 КЗпП України.

За таких обставин, колегія суддів вважає доведеними вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача компенсації за час вимушеного прогулу.

Згідно Довідки №10-07/282 від 24.03.2017 року, наданої Відповідачем, середньоденна заробітна плата позивача в вересні-жовтні 2016 року склала 220 грн. 45 коп.

Час вимушеного прогулу складає 23 робочих дні (з 31.10.2016 року по 01.12.2016 року) .

Таким чином, компенсація за 23 днів вимушеного прогулу складає 220,45х23=5070,35 грн. та підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 .

Беручи до уваги викладене, рішення суду першої інстанції у частині, що переглядається, підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Питання про розподіл судових витрат колегія суддів вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Згідно п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 19 травня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_5 до Державного підприємства «Жовтневе лісове господарство» про скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ державного підприємства «Жовтневе лісове господарство» №204-К від 31.10.2016 року про припинення трудового договору (контракту) згідно п.1 ст.38 КЗпП України з ОСОБА_6 з 14.11.2016 року.

Визнати недійсним запис, внесений державним підприємством «Жовтневе лісове господарство» до трудової книжки ОСОБА_5 про звільнення з роботи за власним бажанням за п.1 ст.38 КЗпП України.

Стягнути з державного підприємства «Жовтневе лісове господарство» ( м. Харків, вул. Сіриківська, 36 (Харківська обл.., Харківський р-н, м.Мерефа, вул. Лесі Українки, 63), , поточний рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «Укрсоцбанк», м. Київ, МФО 300023) на користь ОСОБА_5 АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 5070,35 грн. компенсації за час вимушеного прогулу.

Стягнути з державного підприємства «Жовтневе лісове господарство» ( м. Харків, вул. Сіриківська, 36 (Харківська обл.., Харківський р-н, м. Мерефа, вул. Лесі Українки, 63), , поточний рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «Укрсоцбанк», м. Київ, МФО 300023) на користь держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1102,40 грн. та 1212,64 грн. за подання апеляційної скарги.

В іншій частині вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І.Овсяннікова

І.П. Коваленко