Справа № 487/2777/19
Провадження № 2/487/1525/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

21.12.2019 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого-судді Карташевої Т.А.,

за участю секретаря Кожина В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Заводського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення частки із спільної сумісної власності, визнання права власності та визначення порядку користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися з позовом до ОСОБА_3 . в якому просили визначити частку в праві сумісної власності, встановивши, що частка ОСОБА_2 складає 1/3 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , частка ОСОБА_1 складає 1/3 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , частка ОСОБА_3 складає 1/3 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; визначити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 згідно технічного паспорту кімнату 2 площею 19,9 кв. м, виділити ОСОБА_3 у користування кімнату 1 площею 14,6 кв. м, місця загального користування: кухню площею 10,7 кв. м, ванну кімнату площею 2,8 кв. м, вбиральню площею 1,5 кв. м, коридор площею 6,7 кв. м, вбудовану шафу площею 0,4 кв. м, балкон площею 5,5/1,7 кв. м залишити у загальному користуванні.

В обґрунтування позову позивачі вказали, що 28.12.1999р. Органом приватизації Миколаївського облавтошляху було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3

Квартира складається з 2 кімнат житловою площею 34,5 кв. м у тому числі 1 кімната 14,6 кв. м, 2 кімната 19,9 кв. м, кухні 10,7 кв. м, ванної кімнати 2,8 кв. м, вбиральні 1,5 кв. м, коридору 6,7 кв. м, вбудованої шафи - ).4 кв. м.

Сторони володіють квартирою на праві спільної сумісної власності, є необхідність визначення часток кожного із співвласників у справі спільної сумісної власності, оскільки позивачі не можуть розпоряджатися своєю часткою. Позивачі не домовилися з відповідачем відносно поділу майна.

Оскільки відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28.10.1999р. сторони є співвласниками квартири на праві спільної сумісної власності, а тому їх частки є рівними і складають по 1/3 .

Також сторони не можуть визначитися з порядком користування квартирою. Позивачі фактично проживають у кімнаті №2 (згідно з технічним паспортом), тому вважають, що їм потрібно виділити у користування кімнату 32 площею 19,9 кв. м, а відповідачу кімнату №1 площею 14,6 кв. м, місця загального користування: кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, вбудовану шафу, балкон залишити у загальному користуванні. Згідно з технічним паспортом квартири всі житлові кімнати ізольовані.

Відповідач, хоча і є співвласником квартири, не сплачує свою частку нарахованих житлово-комунальних послуг, а тому є необхідність розділення особових рахунків для сплати житлово-комунальних послуг, тому необхідно визначити порядок користування квартирою.

В судовому засіданні

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК).

Згідно зі ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1, ч. 5 ст. 81 ЦПК).

Статтею 89 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Згідно з ч.2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

За змістом частини 5 статті 8 цього Закону, передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, який означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно статті 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За домовленістю між співвласниками майно, що є об`єктом спільної сумісної власності, може бути поділене шляхом встановлення часток співвласників у праві власності на спільне майно. За ініціативою одного або декількох співвласників та у разі відсутності згоди решти співвласників поділ майна можливий в судовому порядку.

При поділі майна чинним є правило про рівність часток всіх співвласників, якщо інше не встановлене законом, домовленістю співвласників або судом.

У пункті 17 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, необхідно виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду").

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Такий правовий висновок щодо застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15.

Судом встановлено, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_2 . Спірна квартира набута у власність сторонами на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 грудня 1999 року, виданого органом приватизації Миколаївського облавтошляху, тобто кожному з них належить по 1/3 частці.

Враховуючи, що спірна квартира набута сторонами у процесі приватизації, участь у якій брали троє осіб, виходячи з загального принципу рівності часток співвласників спільної сумісної власності, суд приходить до висновку, що частки сторін як учасників спільної сумісної власності спірної квартири є однаковими - по 1/3 кожному, у зв`язку з чим слід визначити вказані частки у праві власності на це нерухоме майно.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі просили суд визначити їх частки у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру, щоб в подальшому мати можливість розпоряджатися своєю часткою.

Крім того, позивачі просили визнати право власності на визначені частки, проте такі вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Так, згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними».

Щодо позовних вимог про визначення порядку користування квартирою, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Позивачі просять встановити порядок спільного користування квартирою.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, у користування сторонам спору необхідно надати приміщення, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно.

При цьому, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Судом встановлено, що спірна квартира складається з 2 кімнат житловою площею 34,5 кв. м у тому числі 1 кімната 14,6 кв. м, 2 кімната 19,9 кв. м, кухні 10,7 кв. м, ванної кімнати 2,8 кв. м, вбиральні 1,5 кв. м, коридору 6,7 кв. м, вбудованої шафи - ).4 кв. м. Згідно з технічним паспортом квартири всі житлові кімнати ізольовані.

Позивачі фактично проживають у кімнаті №2 згідно з технічним паспортом. Сторони не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

За умовами ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Тобто, позивачі як власники частини квартири мають право на користування нею, виходячи із їх частки в праві спільної часткової власності на квартиру, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Суд вважає, що позовні вимоги про визначення порядку користування квартирою підлягають задоволенню. Слід визначити порядок користування квартирою з адресою: АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 згідно технічного паспорту кімнату 2 площею 19,9 кв. м, виділити ОСОБА_3 у користування кімнату 1 площею 14,6 кв. м; кухню площею 10,7 кв. м, ванну кімнату площею 2,8 кв. м, вбиральню площею 1,5 кв. м, коридор площею 6,7 кв. м, вбудовану шафу площею 0,4 кв. м, балкон площею 5,5/1,7 кв. м залишити у загальному користуванні.

Права на користування квартирою сторін даним порядком не порушені.

Крім того, відповідачем не надано до суду іншого варіанту визначення порядку користування спірною квартирою.

Керуючись ст.ст. 4, 11, 12, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-285, 353-355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення частки із спільної сумісної власності, визнання права власності та визначення порядку користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визначити наступні частки у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 : ОСОБА_2 1/3; ОСОБА_1 1/3; ОСОБА_3 1/3.

Визначити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 наступним чином: виділити у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Прокопівні згідно технічного паспорту кімнату 2 площею 19,9 кв.м.; виділити у користування ОСОБА_3 кімнату 1 площею 14,6 кв.м.; кухню площею 10,7 кв.м., ванну кімнату площею 2,8 кв.м., вбиральню площею 1,5 кв.м., коридор площею 6,7 кв.м., вбудовану шафу площею 0,4 кв.м., балкон площею 5,5/1,7 кв.м. залишити у загальному користуванні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вказаний строк може бути поновлений судом за заявою відповідача, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Позивач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Суддя Т.А. Карташева