Справа № 135/1120/19
Провадження № 2/135/352/19
РІШЕННЯ

іменем України

18.11.2019 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі: головуючого судді Волошиної Т.В., за участі секретаря судових засідань Басараб О.Д., розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

28 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 , оскільки останній з 2006 в ньому не проживає. Добровільно з реєстрації знятись відмовляється, чим створює значні незручності та перешкоди у використанні будинку для проживання та розпоряджання.

У судове засідання сторони не з`явилися.

До суду надійшла заява від позивача ОСОБА_1 про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 відзив на позовну заяву не подав, у судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнає та просить розглянути справу у його відсутність.

На підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалось.

Розглянувши документи та матеріали справи, дослідивши письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 являється власницею будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.05.2004, серія СВА № 020805 та копією домової книги № 190 про реєстрацію громадян, які проживають в буд. АДРЕСА_1 .

У зазначеному будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується відповіддю на запит № 2-20-2520 від 02.10.2019, наданою виконавчим комітетом Ладижинської міської ради.

З часу вибуття, відповідач з реєстрації у належному позивачеві будинку добровільно не знімається, що створює для позивача значні незручності та перешкоди у використанні власного будинку для проживання та вчинення певних правочинів щодо будинку для забезпечення його цілісності та недоторканості.

Перешкод для пред`явлення позову про визнання таким, що втратив право на користування житлом, судом не встановлено.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення права. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому у своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронгі Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України).

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України).

Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст.380 ЦК України).

Частинами 4 та 5 ст.9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За таких обставин, враховуючи фактичні взаємини сторін, причини позову про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та інші обставини справи, суд вбачає підстави для задоволення позову і приходить до висновку, що оскільки позивачу на праві власності належить будинок, а відповідач права власності на будь-яку частину будинку не має, іншої домовленості між сторонами не існує, реєстрація відповідача у будинку чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності майном, то відповідач повинен бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові втрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Тому, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 384 грн 20 коп судового збору.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 384 грн 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.7, 12, 13, 19, 77- 81, 89, 141, ч.2 ст.247, 259, 263-265, ч. 4 ст.268, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, на підставі ст. 41, 55 Конституції України, ст. ст.1, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.), ст. 16, 316, 317, 319, 321,379, 380, 391, 405 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 384 грн 20 коп. судових витрат.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 384 грн 20 коп, згідно квитанції 0.0..1 від 27.08.2019.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Ладижинський суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення складено та підписано суддею 18 листопада 2019 року.

Суддя