Справа № 345/4549/18
Провадження № 22-ц/4808/263/19
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л. Б.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря: Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду в складі судді Юрчака Л.Б., ухвалене 7 грудня 2018 року в м. Калуші Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 12 грудня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Ріпянської сільської ради, треті особи на стороні відповідача: Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, ОСОБА_2, про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження її меж із суміжним землекористувачем,

встановив :

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Ріпянської сільської ради, третя особа на стороні відповідача Головне державне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, ОСОБА_2, про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження її меж із суміжним землекористувачем.

В обґрунтування вимог зазначала, що тривалий час користується земельною ділянкою, яку ще 23.12.1993 року згідно рішення Ріпянської сільської ради передано у власність бабі ОСОБА_3 Рішенням від 19.05.2017 року сільська рада надала їй дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для ведення особистого cелянського господарства площею 0,60 га в с. Ріпянка. Проте, необхідний для затвердження технічної документації акт погодження меж земельної ділянки безпідставно не погодила сусідка ОСОБА_2 В результаті порушення порядку виготовлення і погодження технічної документації вона позбавлена можливості приватизувати земельну ділянку. Тому за результатами її звернення на підставі рішення земельної комісії межі погоджено сільським головою. Однак, в подальшому у затвердженні технічної документації відмовлено і скеровано до суду для вирішення спору. Посилаючись на реалізацію права на отримання безоплатно у власність земельної ділянки просила задовольнити позов.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 07.12.2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в даній справі має місце спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з приводу права на земельну ділянку площею 0,0375 га, а не щодо меж земельної ділянки. Крім того, оскільки рішенням сесії сільської ради від 26.10.2018 року останній надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою на ділянку в розмірі 0,0375 га, та не залучено її співвідповідачем у справі, задоволення позову може порушити її права.

Не погодившись із рішенням суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

Підставою прийняття Ріпянською сільською радою рішення від 19.05.2017 року про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок були передбачені земельним законодавством документи, які підтверджували довготривале та законне користування цією ділянкою. У проекті землеустрою межі суміжного землекористувача ОСОБА_2 погоджено сільським головою. Ці дії вчинені останнім на підставі акта земельної комісії, яка розглядала спір щодо меж земельної ділянки в присутності третьої особи. Відтак, згідно ч.9 ст. 118 ЗК України сільська рада була зобовязана прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою та надати їй у власність земельну ділянку, в тому числі і спірну.

Натомість, беручи до уваги акт від 25.04.2018 року, яким скасовано погодження меж із суміжним землекористувачем, суд не оцінив його критично, не зясував його походження та справжність тощо.

Також вказує на пропуск ОСОБА_2 строку подання відзиву на позов та необгрунтованість її доводів. При цьому долучений акт земельної комісії від 25.04.2018 року про скасування попередніх висновків комісії не був предметом розгляду на пленарному засіданні сесії ради. Тим більше, приймаючи рішення від 18.06.2018 року про відмову у затвердженні технічної документації про наявність такого сільська рада її не повідомляла.

Крім того, відповідачем неправомірно надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою, оскільки така не представила доказів законності користування спірною ділянкою.

Разом з тим, приймаючи до уваги заяву сільської ради про належність спірної земельної ділянки третій особі та розглядаючи справу у спрощеному позовному провадженні суд порушив норми ЦПК щодо термінів подання доказів.

У звязку із порушенням сільським головою ОСОБА_4 законодавства при вирішенні її звернення та прийняття рішень про передачу у власність спірної земельної ділянки на користь третьої особи просила винести окрему ухвалу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на безпідставність та необгрунтованість доводів апелянта. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Саме вона протягом тривалого часу користується спірною земельною ділянкою площею 0,0375 га. Тому рішенням Ріпянської сільської ради від 14.12.2018 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, в тому числі і спірної. В подальшому на його підставі зареєстровано право власності. Крім того, ОСОБА_1 не представила доказів, що зверталась до сільської ради із заявою про затвердження технічної документації із землеустрою та відмови їй в цьому. Аналогічно як і щодо звернення до неї з приводу погодження меж. Про акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 16.05.2014 року їй невідомо. Вважає його сумнівним, оскільки позивачу надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо відведення земельних ділянок площею 0,60 га лише 19.05.2017 року. При виході на земельну ділянку комісією сільської ради встановлено, що вона претендує і на спірну земельну ділянку площею 0,0375 га. Відповідно було складено акт, яким рекомендовано скасувати попередній акт щодо встановлення меж.

Управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області у своєму відзиві на апеляційну скаргу посилається на законність рішення суду. Вважає, що судом при вирішенні справи дотримано норм земельного законодавства, якими врегульовано процедуру формування та реєстрації земельної ділянки. Також звертає увагу на правові позиції Верховного Суду України від 22.05.2013 року в справі № 6-33цс13 та від 24.04.2013 року № 6-14-цс13 щодо визнання недійсним державного акта про право власності на землю, виданого без визначеної законом підстави, як належного та окремого способу захисту порушеного права у судовому порядку. При перегляді рішення покладається на розсуд суду.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Представники Ріпянської сільської ради, управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області та ОСОБА_2 в судове засідання не зявилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Відтак, відповідно до ст. 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у їх відсутності не встановлено.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановлене судом рішення не повністю відповідає цим вимогам закону з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.

Судом першої інстанції зясовано, що спір між сторонами виник з приводу реалізації ОСОБА_1 права на безоплатну приватизацію земельної ділянки, якою вона тривалий час користується.

Як вбачається з матеріалів справи згідно рішення Ріпянської сільської ради від 19.05.2017 року №8-11/2017 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для БОЖБ та ведення ОСГ» позивачу надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для ведення особистого селянського господарства площею 0,60 га в с. Ріпянка Калуського району (а.с.5).

На виконання рішення ради вона звернулась до ТОВ «Прикарпатський інформаційно-кадастровий центр» для виготовлення технічної документації. Відтак, ця документація була розроблена, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер, що підтверджується письмовими доказами(а.с.7-9).

Встановлено, що в грудні 2017 року нею подано до сільської ради заяву про вирішення питання щодо встановлення меж земельної ділянки з врахуванням того, що суміжний землекористувач ОСОБА_2 відмовилася погодити межі цієї ділянки(а.с.6).

Як вбачається зі змісту акту від 25.04.2018 року в результаті розгляду спірного питання між останньою та ОСОБА_1 земельною комісією Ріпянської сільської ради рекомендовано вирішити питання про скасування акту щодо встановлення меж земельної ділянки на сесії сільської ради, повторно розглянувши це питання.

При повторному вирішенні цього питання відповідачем 18.06.2018 року прийнято рішення, яким спір з приводу земельної ділянки сторонам рекомендовано вирішувати в судовому порядку (а.с. 40,13).

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 покликалася на те, що користується земельною ділянкою площею 0,49 га тривалий час, на підтвердження чого подано відповідну довідку, сплачує земельний податок (а.с. 12,14, 15). Крім того, згідно акту сільської ради від 16.05.2014 року в присутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок межі земельної ділянки площею 0,4872 га закріплено в натурі (на місцевості) межовими знаками, які їй передано на зберігання. Акт погоджено суміжними землекористувачами, крім ОСОБА_2 Таке погодження замість неї здійснено головою сільської ради ОСОБА_4 (а.с. 10).

Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Частиною третьою статті 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці, як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

У відповідності до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Встановлено, що в площу земельної ділянки, яку має намір отримати у власність ОСОБА_1, входить частина земельної ділянки площею 0,0375 га, що перебуває у користуванні ОСОБА_2 З огляду на це, згідно із поясненнями представника відповідача сільською радою не прийнято рішення про погодження меж земельної ділянки без підпису межівника (а.с. 51).

Вирішення питань, пов'язаних із передачею земельної ділянки у власність, належить до повноважень органу місцевого самоврядування.

Разом з тим, непогодження ОСОБА_2 меж земельної ділянки є формою реалізації прав останньої, а сама по собі процедура погодження меж є виключно допоміжною стадією у процесі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Акт погодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування, реалізуючи власну компетенцію, приймає рішення про передачу громадянам безоплатно земельних ділянок у власність.

При цьому кадастровою зйомкою є комплекс робіт, яку проводять юридичні та фізичні особи, які одержали в установленому порядку ліцензію на проведення геодезичних і картографічних робіт, а при їх проведенні суміжні землекористувачі погоджують межі земельних ділянок і вказані дії не впливають на правовий режим земельної ділянки і не є юридичним фактом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються земельні правовідносини, оскільки в результаті кадастрових робіт створюється лише інформаційна база.

У той же час непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є само по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність.

Таким чином, відмова відповідачів від підписання акта погодження меж земельних ділянок не порушує прав позивачки на отримання земельних ділянок у власність і не є перешкодою у проведенні передбачених законом дій, спрямованих на приватизацію земельної ділянки позивачем, в тому числі і прийняття відповідних рішень органом місцевого самоврядування.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року по справі № 346/4408/15-ц, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при постановленні судового рішення.

З врахуванням наведених обставин суд дійшов вірного переконання, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки такий спосіб захисту не узгоджується із способами захисту, визначеними у статті 152 Земельного кодексу України.

Разом з тим, рішенням Ріпянської сільської ради від 26.10.2018 року ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,6472, в яку входить також спірна ділянка площею 0,0375 га (а.с. 41).

В подальшому, як зясовано апеляційним судом з долучених до відзиву на апеляційну скаргу письмових документів, рішенням ради № 9-21/2018 від 14.12.2018 року затверджено технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для ведення ОСГ, які знаходяться в с. Ріпянка на території сільської ради та передано їй у власність земельні ділянки для ведення ОСГ загальною площею 0,6472 га, в тому числі і спірну ділянку 0,0375 га. Також 20.12.2018 року зареєстровано право власності на цю земельну ділянку, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 90,91).

З врахуванням наведених обставин колегія суддів вважає, що за відсутності правових підстав для звернення ОСОБА_1 до суду з такими позовними вимогами, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні її позову постановлено з дотриманням вимог матеріального права та без порушення в цій частині норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про невірно обраний спосіб захисту прав на земельну ділянку.

А відтак, рішення суду по суті спору ухвалено правильно.

Разом з тим, на думку колегії суддів, рішення в частині розподілу судових витрат слід скасувати з огляду на наступне.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, визначаючи суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Стягуючи з позивача на користь ОСОБА_2 понесені останньою витрати на правничу допомогу в розмірі 3000, 00 грн, суд не врахував, що ці витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови стороні у їх стягненні.

Так, на підтвердження витрат на правову допомогу третьою особою долучено копію договору про надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_6, ордер та квитанцію про оплату 3000,00 грн за надані послуги по складанню відзиву та представництво інтересів в суді (а.с. 33-35).

Натомість, в суді першої інстанції ні третьою особою, ні її представником не надано детального опису робіт, виконаних адвокатом, часу витраченого на виконання цих робіт (надання послуг), детального опису витрат, понесених адвокатом для виконання цих робіт (надання послуг), не надано розрахунок вартості складових наданих відповідних послуг (робіт).

За таких обставин витрати на правничу допомогу ОСОБА_2 є недоведеними та не підлягають стягненню з позивача.

Порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи відповідно до п.п.3,4 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь третьої особи витрат на правничу допомогу.

Враховуючи результат розгляду справи апеляційним судом, право ОСОБА_1 у встановленому законом порядку звернутися до суду з приводу прийнятих відповідачем в подальшому рішень стосовно спірної земельної ділянки, відповідно до норм ст. 262 ЦПК України колегією суддів не встановлено обставин щодо постановлення окремої ухвали.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 384, 389,390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 7 грудня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3000,00 грн витрат за надання правничої допомоги скасувати.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

ОСОБА_7

Повний текст постанови виготовлено 7 лютого 2019 року.