Провадження № 2/369/758/19
РІШЕННЯ

Іменем України

27.12.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Середенко Б.С.

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , треті особи: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишкова З.І., ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки недійсними, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона мала у власності житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Маючи намір її відчужити, вона 17 квітня 2012 року видала довіреність ОСОБА_2 та передала йому оригінали всіх правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Натомість відповідач вступив у зговір та здійснив незаконне, фіктивне відчуження майна, використавши надану йому довіреність. Укладені договори з порушенням чинного законодавства та мають бути визнані недійсними в судовому порядку. Так, відповідач при укладенні правочину надав недійсну експертну оцінку земельної ділянки (занадто занижена оцінка) та не надав нотаріально засвідчену згоду її чоловіка на відчуження майна. ОСОБА_2 після дії довіреності не надав їй звіт, ні усний, ні письмовий, про використання довіреності, кошти за відчужене майно вона також не отримувала, а відповідач перестав виходити на зв`язок. Вказала, що вона є людиною похилого віку (77 років) та не має можливості перевантажуватись емоційно і фізично, тобто мандрувати, їздити по справах. Її дії по відношенню до відповідача завжди були довірчі, вважала, що може довірити і довіряти рідній людині братові, тому справу за строками жорстко не контролювала, але приїхала до Києва для з`ясування причин відмови від спілкування з боку брата. Так їй стало відомо, що відповідач фіктивно уклав договори та формально переоформив дане майно нас свою онуку ОСОБА_5 , що суперечить ст.ст.1000-1009 ЦК України. Своїми неправомірними діями їй було завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в 45 000 грн.

Просила суд скасувати нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованого в реєстрі за №4958 від 23 грудня 2014 року та договору купівлі-продажу жилого будинку, зареєстрованого в реєстрі за №4952 від 23 грудня 2014 року та визнати реєстрацію правочинів недійсною; скасувати договори та визнати в судовому порядку договір купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №4958 від 23 грудня 2014 року та договір купівлі-продажу жилого будинку, зареєстрованого в реєстрі за №4952 від 23 грудня 2014 року, недійсними, у зв`язку з чим зобов`язати реєстратора вчинити певні дії про відміну правочину, що був здійснений приватним нотаріусом Апишковою З.І. від 23 грудня 2014 року; виключити з Державного реєстру нерухомого майна запис №4958, №4952 від 23 грудня 2014 року; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження запис №4958, №4952 від 23 грудня 2014 року; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди 45 000 грн.; витрати, пов`язані з оформленням реституції майна, покласти на ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

02 листопада 2017 року до суду надійшла заява ОСОБА_4 про уточнення позовних вимог. Просила суд визнати недійсним заяву ОСОБА_6 від 17 квітня 2012 року, реєстровий №1028 про згоду, надану його дружині ОСОБА_7 на продаж жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договори купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованого в реєстрі за №4958 від 23 грудня 2014 року та купівлі-продажу жилого будинку, зареєстрованого в реєстрі за №4952 від 23 грудня 2014 року, посвідчених приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Апишковою З.І.; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача моральну шкоду в розмірі 45 000 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

19 січня 2017 року до суду надійшли заперечення приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Апишковою З.І. Вказала, що нею були посвідчені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, за яким ОСОБА_4 , від імені якої діяв ОСОБА_2 , продала, а ОСОБА_5 придбала нерухоме майно. Для укладення договору були подані всі документи, передбачені чинни на дату посвідчення законодавством, в тому числі експертна оцінка та згода чоловіка ОСОБА_6 . Нею вчинені всі необхідні дії по перевірці документів, встановлення осіб та їх повноважень. Жодного впливу до експертного звіту вона не має, оскільки він складається уповноваженими особами, які і несуть відповідальність. Сторони при укладені договору самостійно визначають ціну, яка не була нижчою за оціночну, та не суперечила виданій довіреності. Також з ОСОБА_4 було стягнено податок. Просила слухати справу в її відсутність.

14 березня 2017 року до суду надійшла заява-протест ОСОБА_6 . Вказав, що він перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 05 серпня 1965 року. Про даний факт було відомо ОСОБА_2 У 2010 році вони разом з дружиною придбали нерухоме майно: земельну ділянку та житловий будинок по АДРЕСА_1 . Однак, без його згоди за довіреністю, виданою його дружиною, майно було відчужено. Свою згоду на продаж він не надавав і не надає, тому заявляє протест проти поданої ОСОБА_2 довіреності. Вказав, що у випадку реєстрації неправомірного акту на право власності буде вимушений подати до міжнародного суду, у відповідності до ст. 34 Європейської конвенції з прав людини та ст. 45, 47 Регламенту суду ЕСПЧ з метою притягнення винних осіб до відповідальності.

12 вересня 2017 року до суду надійшли заперечення ОСОБА_2 Вказав, що позивачка є його сестрою, яка починаючи з 2009 року почала висловлювати побажання переїхати до України, але просила гарантувати їй дах над головою. Тому він вирішив оформити на неї житловий будинок та земельну ділянку, в якій проживав разом з родиною та який дістався від його матері. Оформив через договір купівлі-продажу, оскільки це було дешевше за укладення договору дарування з іноземцем. У 2012 році позивачка передумала переїжджати, тому видала довіреність на продаж нерухомого майна, в той же час була оформлена нотаріальна згода її чоловіка. Тому при укладенні оспорюваних правочинів ним подано всі документи. Кошти також були передані позивачці. Всі платежі по договору були здійснені ним. Всі вимоги закону були дотримані. Просив відмовити в задоволенні позову.

26 грудня 2017 року ОСОБА_4 подала пояснення на заперечення відповідача. Вказала, що всі розрахунки між фізичними особами понад граничну суму в 150 000 грн. мають здійснюватися у відповідній формі. Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження передачі позивачу грошових коштів в розмірі 20000 дол. США 489 267 грн. Просила задоволити позов.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

При розгляді справи судом встановлено, що 14 вересня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0756га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:0025.

14 вересня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 237 ЦПК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

За ст.ст. 238, 245 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті.

17 квітня 2012 року ОСОБА_4 видала довіреність на імя ОСОБА_2 Даною довіреністю уповноважила останнього бути її представником в усіх установах та організаціях, в тому числі органах нотаріату, органах виконавчої влади, місцевого самоврядування, управлінні Держкомзему у Києво-Святошниському районі Київської області, відповідному територіальному орані Державного агентства земельних ресурсів України, КП БТІ Києво-Святошинського району Київської області, містобудування та архітектури та взагалі в будь-яких інших установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності з усіх питань, пов`язаних з продажем за ціну та на умовах на свій розсуд жилого будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки площею 0,0756га, кадастровий номер :01:003:0025, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Довіреність видана без права передоручення іншим особам, строком на три роки та дійсна до 17 квітня 2015 року.

Відповідно до ст. 1000, 1001 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя.

За ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

23 грудня 2014 року між ОСОБА_4 , від імені якої діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0756га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:0025.

23 грудня 2014 року між ОСОБА_4 , від імені якої діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 203 ЦК України передбачено, що: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов`язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію.

Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК.

Звертаючись до суду з позовом позивачка вказувала на відсутність згоди її чоловіка на відчуження нерухомого майна, набутого в шлюбі.

Встановлено, що 05 серпня 1965 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб у Залізничному відділі ЗАГС міста Києва.

З наданих суду документів, на підставі яких були посвідчені нотаріусом оспорювані договори, встановлено, що 17 квітня 2012 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надав згоду наступного змісту: «даю свою згоду моїй дружині, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на продаж жилого будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки площею 0,0756га, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Даю згоду на продаж вказаного жилого будинку та земельної ділянки за ціну та на умовах на її розсуд. При цьому стверджую, що договори купівлі-продажу будуть укладатись моєю дружиною в інтересах сімї на умовах, які ми попередньо обговорили, вважаємо вигідними для нас і укладення договорів відповідає нашому спільному волевиявленню. Зміст статей 60, 65 СК України нотаріусом мені роз`яснено».

Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Разом з тим суд вважає, що відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що дана заява була підписана не ОСОБА_6 , а іншою особою, відсутність його на території України в день підписання. Заява/протест ОСОБА_6 не може вважати належним та допустимим доказом.

За ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Крім того, у п. 20, 25 вищевказаної постанови зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Також з документів, наданих нотаріусом, вбачається наявність звіту про оцінку майна ТОВ «АКР-Консалт». Позивач, стверджуючи про заниженість вартості нерухомого майна, фіктивність вчиненого правочину, не надала доказів на підтвердження таким обставинам. Не заявила клопотань про витребування доказів, у разі складнощів в їх отриманні, не повідомила суд про причини неможливості подати такі докази. Суд не може в обґрунтування рішення приймати до уваги лише пояснення сторін, заяви учасників про намір звернутись до міжнародного суду. Такі пояснення, доводи мають підтверджуватись лише належними, допустимими та достатніми доказами.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні поданого позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 3, 21, 57-74 СК України, постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , треті особи: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишкова З.І., ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 03 січня 2020 року.

Суддя