Постанова

Іменем України

04 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 597/904/16-ц

провадження № 61-27105св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Костіва О. З., Кузьми Р. М., Сташківа Б. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20 травня 2016 року між ним та ОСОБА_5 досягнуто попередньої домовленості про укладення договору позики. Вранці 21 травня 2016 року на підставі вказаної домовленості, він передав відповідачу 267 000,00 грн, а після обіду - ще 1 045 000,00 грн. На підтвердження укладення вказаного договору позики та отримання коштів ОСОБА_5 21 травня 2016 року написала йому розписку, згідно з якою зобов'язалась повернути позичену суму грошових коштів у розмірі 1 312 000,00 грн до 01 серпня 2016 року. Проте, у визначений розпискою кінцевий строк відповідач борг не повернула та не вчинила жодних дій для цього, у зв'язку із чим він змушений звернутися до суду із цим позовом.

Посилаючись на викладене позивач просив стягнути з відповідача 1 312 000,00 грн та вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 27 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що при укладені договору позики між сторонами не дотримані вимоги, передбачені статтею 1047 ЦК України, щодо форми його складання при цьому позивачем не доведений факт передачі ним ОСОБА_5 грошей, як основної умови укладення договору позики, а тому договір позики не можна вважати укладеним.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 11 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовуОСОБА_4 Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1 312 000,00 грн боргу за договором позики. Вирішено питання судових витрат.

Апеляційний суд скасовуючи рішення місцевого суду виходив із того, що оскільки 21 травня 2016 року ОСОБА_5 написала розписку про отримання цього ж числа грошових коштів двома платежами у загальній сумі 1 312 000,00 грн із зобов'язанням повернути їх до 01 серпня 2016 року, саме дата видачі вказаної розписки і визначає фактичну дату укладення договору позики грошових коштів та умови цього договору, досягнуті його сторонами, а тому саме ця дата є днем укладення між сторонами договору позики. ОСОБА_5, видавши позивачу власноручно написану розписку про одержання у позику грошових коштів та свій обов'язок повернути вказані кошти, визнала факт одержання таких коштів у зазначеному розмірі, що відповідно до частини другої статті 1046 та частини другої статті 1047 ЦК України становить зміст цього виду правовідносин, підтверджує факт отримання таких коштів та визначає її обов'язки, які вона прийняла на себе у зв'язку з отриманням таких коштів.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У серпні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 11 травня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що показання свідків свідчать про те, що позивач не передавав відповідачу грошових коштів. Крім того, згідно з принципом res judicata жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення.

У січні 2018 року ОСОБА_4 подав до суду заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито провадження у справі та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справупередано до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 20 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 досягнута усна домовленість на укладення договору позики грошових коштів.

На виконання вказаної домовленості, 21 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений договір позики, згідно з умовами якого позивач передав відповідачу 1 312 000,00 грн двома траншами - 267 000,00 грн та 1 045 000,00 грн.

На підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів, 21 травня 2016 року ОСОБА_5 написала ОСОБА_4 розписку про отримання від нього 1 312 000,00 грн за договором позики. Вказана розписка містить зобов'язання про повернення позичених коштів до 01 серпня 2016 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову виходив з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Суд встановив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов'язання повернути ці кошти ОСОБА_4. до 01 серпня 2016 року. Оскільки у визначений у розписці строк кошти ОСОБА_4. повернуті не були, у позивача були підстави для звернення до суду з цим позовом. Розписка про отримання грошових коштів містить зобов'язання про їх повернення. Таким чином, суд апеляційної інстанції встановив справжню правову природу укладеного між сторонами договору та дійшов правильного висновку про укладення договору позики.

Отже, вимоги ОСОБА_4 є обґрунтованими позову, оскільки судом встановлено наявність між сторонами правовідносин за договором позики, дійсність та достовірність договору позики не спростована, факт отримання грошей підтверджений належними доказами у справі.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява N 3236/03).

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 11 травня 2017року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І. Усик