Справа № 351/1976/18
Провадження № 22-ц/4808/1489/19
Головуючий у 1 інстанції Калиновський М. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Турів О. М.

з участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Заболотівської селищної ради об`єднаної територіальної громади «Заболотівська районна лікарня» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства Заболотівської селищної ради об`єднаної територіальної громади «Заболотівська районна лікарня» на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2019 року, ухвалене суддею Калиновським М.М.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обгрунтування

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Комунального некомерційного підприємства Заболотівської селищної ради Об`єднаної територіальної громади "Заболотівська районна лікарня" (далі також КНП «Заболотівська районна лікарня»), в якому, з врахуванням збільшених позовних вимог, просив: визнати незаконним та скасувати наказ директора КНП «Заболотівська районна лікарня» ОСОБА_7 № 22пз від 02.08.2018р.; поновити його на посаді «Завідувач відділенням анестезіології та інтенсивної терапії у КНП Заболотівської селищної ради ОТГ «Заболотівська районна лікарня» з 02.08.2018р.; стягнути з КНП Заболотівської селищної ради ОТГ «Заболотівська районна лікарня» на його користь середній заробіток за період вимушеного прогулу з 03.08.2018р. по дату винесення судом рішення з врахуванням середньоденної заробітної плати в розмірі 532,48 грн. із утриманням податків та обов`язкових платежів; стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць звернути до негайного виконання.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що на підставі його недобровільно написаної заяви від 10.07.2018р. про звільнення з посади завідуючого відділенням інтенсивної терапії Заболотівської районної лікарні з одночасним призначенням на посаду чергового лікаря відділення інтенсивної терапії Заболотівської РЛ, наказом директора КНП «Заболотівська района лікарня» ОСОБА_7 № 22пз від 02.08.2018р. його звільнено з роботи.

Зазначав, що вказаний наказ є незаконним та підлягає скасуванню з наступних підстав. Трудову книжку ним отримано 03.08.2018р. Підставою припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 ст. 36 КЗпП України). Стверджував, що у нього не було виявленого бажання звільнятись з роботи взагалі, він тільки просив перевести на іншу посаду через несправедливість зі сторони керівництва медичного закладу, що виявлялось у його понаднормовій роботі, чергуванні за інших працівників, нефіксуванні даних фактів у табелях обліку робочого часу працівників закладу.

В порушення вимог ст. 43-1 ЦПК України, директором КНП «Заболотівська районна лікарня» при прийнятті рішення про звільнення його з посади не враховано, що він являється головою профспілкової організації районної лікарні, жодних відомостей про звернення КНП «Заболотівська районна лікарня» до первинної профспілкової організації з приводу його звільнення немає.

Крім того, позивач просив врахувати, що 01.08.2018р. мало місце засідання профспілкового комітету при КНП «Заболотівська районна лікарня» у складі: його, присутніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за участі запрошеного директора КНП «Заболотівська района лікарня» ОСОБА_7, що могло потягти за собою винесення останнім вказаного наказу від 02.08.2018р. про звільнення його із займаної посади (без надання іншої посади у КНП).

Також, в порушення вимог ст.49-2 КЗпП України, директором КНП «Заболотівська районна лікарня» його не повідомлено не пізніше ніж за 2 місяці про наступне вивільнення, а також не повідомлено державну службу зайнятості про вивільнення працівника.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора Комунального некомерційного підприємства Заболотівської селищної ради об`єднаної територіальної громади "Заболотівська районна лікарня" "Про звільнення з роботи ОСОБА_1 " від 02.08.2018р. № 22 пз.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді "Завідувач відділенням анестезіології та інтенсивної терапії" в Комунальному некомерційному підприємстві Заболотівської селищної ради об`єднаної територіальної громади "Заболотівська районна лікарня".

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Заболотівської селищної ради об`єднаної територіальної громади "Заболотівська районна лікарня" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.08.2018р. по день постановлення рішення у розмірі 140 353 грн. 44 коп. без урахування утримання з цієї суми прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Заболотівської селищної ради об`єднаної територіальної громади "Заболотівська районна лікарня" на користь ОСОБА_1 6000 грн. витрат за надання правової допомоги.

Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді "Завідувач відділенням анестезіології та інтенсивної терапії" в Комунальному некомерційному підприємстві Заболотівської селищної ради об`єднаної територіальної громади "Заболотівська районна лікарня" та стягнення заробітної плати у межах суми середньомісячного заробітку у розмірі 10 464, 95 грн. без урахування утримання з цієї суми прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Заболотівської селищної ради об`єднаної територіальної громади "Заболотівська районна лікарня" на користь держави судовий збір у розмірі 2940,33 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що не встановлено, що сторони дійшли домовленості про припинення трудового договору за взаємною згодою, оскільки згода позивача на звільнення за такою правовою підставою була відсутня, а натомість було його прохання про звільнення з посади з умовою надання йому 0,5 ставки чергового лікаря, тому звільнення позивача здійснено без законним підстав та в порушення вимог ст.36 п.1 КЗпП України. Поновивши позивача на посаді, суд на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України дійшов висновку про стягнення з відповідача в користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.08.2018 року по день ухвалення рішення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі директор КНП «Заболотівська районна лікарня», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в судовому засіданні показаннями свідків, дослідженим протоколом спільного засідання, 02 серпня 2018 року з участю Заболотівської селищної ради ОТГ, адміністрації Заболотівської районної лікарні та позивача відбулось реальне волевиявлення сторін, домовленість щодо звільнення позивача за угодою сторін у строк, визначений сторонами 02 серпня 2018 року. Позивач мав час та можливість передумати і відкликати написану ним 10 липня 2018 року заяву, що є доказом узгодження питання про звільнення. Дані фактичні обставини підтвердили свідки, допитані судом ( ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ; ОСОБА_9 ;. ОСОБА_10 ), проте суд не мотивував причини неприйняття їх до уваги. Таким чином, апелянт стверджує, що внаслідок домовленості сторін, реального волевиявлення сторін, відмови позивача відкликати подану ним заяву, ОСОБА_1 звільнено 02 серпня 2018 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України згідно наказу, з яким того ж дня він був ознайомлений та отримав копію наказу, з виплатою в день звільнення вихідної допомоги та інших сум. При цьому, позивача залишено на посаді 0,5 ставки чергового лікаря лікарні.

Суд не дав належну оцінку тому, що у позивача було бажання, ініціатива та належне волевиявлення звільнитися з посади завідувача відділенням анестезіології та інтенсивної терапії, що ним і підтверджено в судовому засіданні. Згідно штатного розпису окремої 0,5 ставки посади чергового лікаря відділення інтенсивної терапії лікарні не було, про що позивач був повідомлений.

Суд не взяв до уваги, що адміністрацією Заболотівської районної лікарні належним чином виконано положення ч.1 ст.116 КЗпП України, тобто при звільненні позивач отримав всі суми виплат, що належали йому від підприємства і це свідчить, що у позивача та лікарні була домовленість, волевиявлення, за яким сторонами визначено строк звільнення.

Та обставина, що до 4 жовтня 2018 року позивач залишався на посаді 0,5 ставки чергового лікаря і йому виплачено заробітну плату, що є порушенням вимог КЗпП України, на думку апелянта, не заслуговує на увагу, оскільки вказаний наказ позивачем не оспорюється та не стосується предмету доказування.

Крім того, суд безпідставно вказав, що у даних правовідносинах необхідним було погодження профспілкового комітету.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Відзив мотивовано тим, що матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин, що дійсно існувала домовленість між мною та відповідачем про припинення трудового договору за взаємною згодою сторін; неможливим було припинення трудового договору за взаємною згодою, оскільки взаємна згода була лише на звільнення його з посади завідуючого і не було взаємної згоди на звільнення його з посади 0,5 ставки лікаря-анестезіолога. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що в момент видачі наказу про звільнення в нього було волевиявлення на припинення трудового договору. Зазначає, що інша дата звільнення(03.08.2018 р.) ніж та, яка була зазначена в наказі (02.08.2018 р.) підтверджуєть незаконність звільнення. Посилання апелянта на постанову Верховного Суду України від 28.02.2018 р. у справі №761/25496/15-ц є неправильним, оскільки в даній справі мали місце інші правовідносини.

Представник апелянта - Лукінів М.П. подав заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що 12 грудня 2019 року Богородчанським районним судом розглядається кримінальне провадження, в якому ним надається правова допомога, однак належних доказів на підтвердження вказаної обставини не надав. За даними сайту «Судова влада України», відсутня інформація про розгляд вказаного кримінального провадження саме 12.12.2019 р., а є відомості, що судове засідання призначено на 19.12.2019 р.

Відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до письмової розписки судова повістка про розгляд справи апелянту вручена 26.11.2019 року.

Тому колегія суддів враховуючи зазначені обставини, предмет пред`явленого позову- право на працю та гарантії цих прав закріплених Конституцією України, КЗпП України та нормами міжнародного законодавства, вирішила розглядати справу без участі представника апелянта за наявними матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що позивача ОСОБА_1 03.01.2012р. переведено на посаду завідувача відділенням анестезіології та інтенсивної терапії Заболотівської районної лікарні, що підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 від 01.09.1981р.(а.с.16).

Позивач також працював за сумісництвом на 0,5 ставки лікаря-анестезіолога, яку йому надано на час відпустки ОСОБА_12 по догляду за дитиною до 3-х років, що підтверджується наказом від 01.01.2018 р. за №3 пз б (а.с.139-140), визнається сторонами по справі, хоча це і не відображено у трудовій книжці.

10.07.2018р. позивач подав головному лікарю Заболотівської РЛ ОСОБА_7 заяву, в якій просив звільнити його з посади завідуючого відділення інтенсивної терапії у зв`язку із неможливістю виконувати дані функції та просив надати йому 0,5 ставки чергового лікаря відділення інтенсивної терапії (а.с.8).

Згідно наказу КНП Заболотівської селищної ради ОТГ «Заболотівська районна лікарня» № 22 пз від 02.08.2018р. «про звільнення з роботи ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади завідувача відділенням анестезіології та інтенсивної терапії 02.08.2018 р. за згодою сторін, на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Наказом №38 пз від 04.10.2018 р., виданим директором КНП «Заболотівська районна лікарня» вже після звільнення позивача з посади завідувача відділення анестезіології та інтенсивної терапії, що відбулося 02.08.2018 року, позивача поновлено на посаді лікаря-анестезіолога з 02.08.2018 р., яку йому надано на час відпустки ОСОБА_12 по догляду за дитиною до 3-х років. Підставою видачі цього наказу зазначено те, що 02.08.2018 р. у результаті допущеної помилки позивача було звільнено 02.08.2018 р. з посади лікаря-анестезіолога по сумісництву на час декретної відпустки ОСОБА_12 (а.с.149). Цього ж дня наказом №38 пз а від 04.10.2018 р. наказано звільнити позивача у зв`язку з виходом на роботу основного працівника ( ОСОБА_12 ), головному бухгалтеру нарахувати середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з 02.08.2018 р. по 04.10.2018 р.

Згідно довідки про доходи КНП «Заболотівська районна лікарня» від 18.03.2019 р. №50 середньоденна заробітня плата ОСОБА_1 складає 410,39 гривень, а середньомісячна заробітна плата - 10464,95 гривень (а.с.131).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши позивача та його представника, які доводи апеляційної скарги підтримали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Як встановлено судом, за змістом поданої 10.07.2018р. головному лікарю Заболотівської РЛ ОСОБА_7 заяви про звільнення його з посади завідуючого відділенням інтенсивної терапії наявне прохання звільнитись за власним бажанням, тобто відповідно до ст.38 КЗпП України. До закінчення двотижневого строку попередження, тобто до 24.07.2018 року позивача звільнено не було і він роботи не залишав.

Тому, враховуючи положення ч.2 ст. 38 КЗпП України, адміністрація лікарні не мала законного права розглядати заяву позивача після 24.07.2018 р. та вирішувати питання про його звільнення за цією підставою, оскільки працівник такого звільнення письмово не вимагав, роботи не залишив і згідно його письмових вимог 0,5 ставки чергового лікаря відділення інтенсивної терапії йому не надано.

При цьому, відповідач протягом усього часу розгляду справи судом першої інстанції не доводив, що позивач залишив роботу в період часу з 24.07.2018 р. до 02.08.2018 р. і вимагав розірвання трудового договору, тому відповідач не мав права звільняти позивача за заявою від 10.07.2018 р.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що після 02.08.2018 р. позивача залишено на посаді 0,5 ставки чергового лікаря лікарні спростовуються наступним.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що наказом №38 пз від 04.10.2018 р., виданим директором КНП «Заболотівська районна лікарня» вже після звільнення його з посади завідувача відділення анестезіології та інтенсивної терапії 02. 08. 2018 року позивача поновлено на посаді лікаря-анестезіолога з 02.08.2018 р. яку яку йому надано на час відпустки ОСОБА_12 по догляду за дитиною до 3-х років. Підставою видачі цього наказу зазначено те, що 02.08.2018 р. у результаті допущеної помилки позивача було звільнено 02.08.2018 р. з посади лікаря-анестезіолога по сумісництву на час декретної відпустки ОСОБА_12 (а.с.149), проте, як вбачається із матеріалів справи, наказ про його звільнення з 0.5 цієї ставки не видавався. Цього ж дня наказом №38 пз а від 04.10.2018 р. наказано звільнити позивача у зв`язку з виходом на роботу основного працівника ( ОСОБА_12 ), головному бухгалтеру нарахувати середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з 02.08.2018 р. по 04.10.2018 р. Докази ознайомлення позивача із вказаними наказами від 04.10.2018 р. у матеріалах справи відсутні.

Оцінивши зазначені докази в сукупності, колегія суддів встановила, що наказом від 02.08.2018 р. позивача звільнено з роботи у лікарні повністю, тобто із посади завідуючого відділенням інтенсивної терапії та з 0,5 ставки лікаря-анестезіолога, яку він займав по сумісництву на час декретної відпустки ОСОБА_12 .

У позовній заяві та в поясненнях позивач посилався на те, що займаючи дві посади, 10.07.2018 р. він подав заяву про звільнення з посади завідуючого відділенням лікарні і про надання йому додатково 0,5 ставки чергового лікаря. Тобто волевиявлення на звільнення з посади 0,5 ставки лікаря анестезіолога, на яку він був прийнятий згідно наказу №3 пз б від 01.01.2018 р. позивач не мав і про це у заяві не зазначав. Такі обставини підтверджуються матеріалами справи і відповідачем не спростовані. У засіданні апеляційного суду позивач підтвердив, що у поданій 10. 07. 2018 року заяві про звільнення як умову для залишення посади завідуючого відділення просив надати йому 0,5 ставки чергового лікаря відділення інтенсивної терапії, оскільки розумів, що на 0,5 ставки лікаря-анестезіолога працював тимчасово до виходу з декретної відпустки ОСОБА_12 .

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 43-1 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

Наведені норми КЗпП України застосовуються у випадку взаємної згоди сторін трудового договору.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Пленум Верховного Суду України у пункті 8 Постанови від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснив, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП, України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КзпП).

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі N 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 11.07.2018 року у справі №821/761/17, угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей. Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Подібну правову позицію Верховний Суд висловив у постанові 27.03.2019 року у справі №524/3490/17-ц, у якій дійшов висновку, що пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути укладені як в письмовій такі в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Однак, всупереч зазначеним правовим позиціям, заява позивача від 10.07.2018 року не є заявою про звільнення позивача за згодою сторін, а за власним бажанням, вказана заява не містить дати, з якої позивач мав намір припинити повноваження, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення позивача на припинення трудового договору за згодою сторін в момент написання заяви про звільнення та видачі наказу про звільнення.

Апелянт в апеляційній скарзі посилається на те, що в судовому засіданні показаннями свідків, дослідженим протоколом спільного засідання від 02 серпня 2018 року з участю Заболотівської селищної ради ОТГ, адміністрації Заболотівської районної лікарні та позивача відбулось реальне волевиявлення сторін, домовленість щодо звільнення позивача за угодою сторін у строк, визначений сторонами 02 серпня 2018 року.

Однак з такими доводами суд апеляційної інстанції не погоджується.

02 серпня 2018 року відбулось спільне засідання з участю Заболотівської селищної ради ОТГ, адміністрації Заболотівської районної лікарні та позивача, з приводу заяви позивача щодо його звільнення з посади, про що складено протокол (а.с.189). Згідно протоколу на цьому засіданні вирішено, що комісія та ОСОБА_1 дійшли взаємної згоди щодо його звільнення з посади завідуючого відділенням інтенсивної терапії лікарні з 02.08.2018 р. Однак протокол засідання не був підписаний позивачем. Позивач у своїх поясненнях заперечував, що така згода була, зазначав, що його згода за поданою заявою була лише на звільнення його з посади завідуючого і не було взаємної згоди на звільнення його з посади 0,5 ставки лікаря-анестезіолога. Такі пояснення позивача не були спростовані ні відповідачем, ні показаннями свідків.

Заперечення позивача з приводу зазначених доводів відповідача відповідають його волевиявленню у поданій 10.07.2018 року заяві про звільнення, яка знідно тексту наказу про звільнення від 02. 08. 2018 року і була підставою для звільнення, а не його згода яка була надана за результатами спільного засідання з участю Заболотівської селищної ради ОТГ, адміністрації Заболотівської районної лікарні 02.08.2018 р.

За вказаних обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сторони не дійшли домовленості про припинення трудового договору за взаємною згодою, оскільки згода позивача на звільнення за такою правовою підставою була відсутня, а натомість було його прохання про звільнення з посади з умовою надання йому 0,5 ставки чергового лікаря.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що суд не взяв до уваги, що адміністрацією Заболотівської районної лікарні належним чином виконано положення ч.1 ст.116 КЗпП України, тобто при звільненні позивач отримав всі суми виплат, що належали йому від підприємства і це свідчить, що у позивача та лікарні була домовленість, волевиявлення, за яким сторонами визначено строк звільнення, колегія суддів відхиляє, оскільки такі жодним чином не підтверджують наявність волевиявлення позивача на звільнення. Навпаки, зазначені обставини підтверджують, що за відсутності волевиявлення позивача на звільнення за угодою сторін він був фактично звільнений з посади, про яку вказував у заяві, тобто завідувача відділення інтенсивної та з посади, про яку не зазначав - 0,5 ставки лікаря-анестезіолога. Крім того, одразу після звільнення - 02.08.2018р., 03.08.2018р., 06.08.2018р. позивач просив надати йому копії документів щодо ліквідації (реорганізації) Заболотівської РЛ в КНП «Заболотівська района лікарня», щодо штатного розпису та списку членів комісії по скороченню працівників лікарні, щодо кількості працюючих лікарів у відділенні інтенсивної терапії та ін. (а.с.10-11), що свідчить про його не згоду із звільненням.

Таким чином, встановивши порушення права позивача на працю, суд дійшов правильного висновку, що звільнення позивача є незаконним, тому його необхідно поновити на роботі, що відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України є підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно довідки про доходи КНП «Заболотівська районна лікарня» від 18.03.2019 р. №50.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Заболотівської селищної ради об`єднаної територіальної громади «Заболотівська районна лікарня» залишити без задоволення, а рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2019 року.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

М.Д. Горейко