Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 552/4405/14-ц

провадження № 61-31840св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Абрамова П. С.,

Кривчун Т. О., Мартєва С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит» (далі - ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит»), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності, повернення майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що вона з 23 жовтня 1999 року по 01 лютого

2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 . За час шлюбу вони придбали автомобіль марки «Кіа Rio 1,6 EX», який був зареєстрований на її чоловіка. Після смерті ОСОБА_6 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона дізналася, що вказаний автомобіль був переданий її чоловіком згідно з договором комісії від 19 червня 2013 року

№ 5684/1364 ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит», яке того ж дня продало його ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а покійний ОСОБА_6 відчужив його без її письмової згоди, ОСОБА_1 просила суд визнати вказані вище договори комісії та

купівлі-продажу недійсними та скасувати державну реєстрацію транспортного засобу, вилучити у ОСОБА_2 вказаний автомобіль та передати їй.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2015 року, доповненим додатковим рішенням цього ж суду від 06 серпня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала належних та допустимих доказів, у розумінні статей 58, 59 ЦПК України 2004 року, на підтвердження того, що ОСОБА_6 уклав договір комісії без її згоди і що їй не було відомо про укладення вказаного договору. Тому суд дійшов висновку, що, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , маючи на праві спільної сумісної власності майно, а саме автомобіль марки «Кіа Rio 1,6 EX», розпорядились ним на власний розсуд.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 06 жовтня 2015 року апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Шестакова О. В. задоволено частково. Скасовано рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2015 року та додаткове рішення Київського районного суду Полтавської області від 06 червня 2015 року та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано автомобіль марки «КІА Rio 1,6 EX», 2013 року випуску спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , встановивши, що частка у кожного із них у праві власності становить 1/2 частину вказаного автомобіля. Визнано недійсним договір комісії від 19 червня 2013 року

№ 5664/1364 укладений між ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит» та ОСОБА_6 щодо автомобіля «КІА Rio», 2013 року випуску.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 19 червня 2013 року

№ 5664/1364, укладений між ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит» та ОСОБА_2 щодо автомобіля «КІА Rio», 2013 року випуску. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06 жовтня 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 05 липня 2017 року заяву

ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06 жовтня 2015 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останньою ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2017 року апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Шестакова О. В. відхилено. Рішення Київського районного суду

м. Полтави від 30 червня 2015 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 серпня 2015 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що з матеріалів справи вбачається, що автомобіль «КІА Rio 1,6 EX», 2013 року випуску, був придбаний подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у період їх повторного перебування у шлюбі, за ціною 141 600 грн, який було зареєстровано на ім`я ОСОБА_6 , а тому беззаперечно є їх спільним сумісним майном, частки у праві володіння на який згідно з вимогами СК України є рівними. Жодних вимог про те, що вказаний автомобіль є особистою власністю ОСОБА_6 сторони не заявляли.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Додатково перевіряючи доводи сторін в зазначеній частині, суд апеляційної інстанції, врахувавши та надавши оцінку поясненням сторін, вважав, що відсутні підстави для висновку про те, що при укладенні оспорюваних правочинів ОСОБА_2 як добросовісний набувач, знав чи повинен був знати про той факт, що інший з подружжя не давав згоду на відчуження майна.

Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б вказували на недобросовісність дій відповідача ОСОБА_2 , який є покупцем спірного автомобіля за договором купівлі-продажу, укладеним 19 червня 2013 року з ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім Фаворит», то суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного автомобіля, а висновки районного суду про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та вилучення автомобіля є вірними.

Вирішуючи питання щодо правомірності додаткового рішення, суд виходив з того, що представником позивача надано необхідні розрахунки у підтвердження витрат позивача ОСОБА_1 на отримання правової допомоги. Вони є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності, повернення майна з чужого незаконного володіння призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року справу № 552/4405/14-ц передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 04 листопада 2019 року повернуто вказану справу на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що працівник ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит», оглядаючи паспорт комітента ОСОБА_6 , встановлюючи його особу та копіюючи сторінки його паспорту, не могла не побачити того, що ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі як на момент придбання автомобіля, так і на момент укладення вказаного договору комісії від 19 червня 2013 року. А тому працівник

ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит» при укладанні договору комісії, як і ОСОБА_6 , також діяла недобросовісно. Відповідач ОСОБА_2 знав, що набув спірний автомобіль незаконно (без згоди іншого співвласника майна), тобто він не є добросовісним набувачем цього майна.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та у грудні 2019 року до Верховного Суду надійшли відзиви ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1 у якому він просив залишити вказану касаційну скаргу без задоволення, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі

з 23 жовтня 1999 року по 01 лютого 2014 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після його смерті відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 25 березня 2014 року Другою лубенською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 55892912, за матеріалами якої заяви про прийняття спадщини подали: син спадкодавця ОСОБА_4 , дочка спадкодавця ОСОБА_3 , тітка спадкодавця ОСОБА_7

20 березня 2013 року під час шлюбу подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 придбали автомобіль «КІА Rio 1,6 EX», 2013 року випуску, вартістю

141 600 грн, який було зареєстровано на ім`я ОСОБА_6 .

Відповідно до договору комісії від 19 червня 2013 року № 5684/1364

ОСОБА_6 , як комітент, доручив комісіонеру ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит» за комісійну плату укласти за рахунок комітента, але від свого імені договір щодо продажу вищезазначеного автомобіля за бажаною ціною 116 700 грн.

19 червня 2013 року ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит» уклало з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу вказаного автомобіля

за 116 700 грн.

У договорі комісії від 19 червня 2013 року, укладеному між ОСОБА_6 та ТОВ «Міжрегіоналий брокерський дім Фаворит», у пункті 8.2 договору передбачено, що ОСОБА_6 був проінформований про вимоги статті 65 СК України та сторони передбачили, що комісіонер не несе відповідальності за порушення комітентом вимог статті 65 СК України.

З договору купівлі-продажу, укладеного між ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит» та ОСОБА_2 вбачається, що на час укладення договору купівлі-продажу автомобіль був знятий з обліку, отримані транзитні номери на автомобіль, що повністю відповідає правовому регулюванню відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зазначене спростовує висновки судів попередніх інстанцій, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, оскільки такі висновки не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Встановлено, що на момент укладення договору комісії та договору купівлі-продажу автомобіля ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 , спірний автомобіль є спільним майном подружжя, письмової згоди ОСОБА_1 на продаж чоловіком транспортного засобу «КІА Ріо» не надавала.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користування майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Статтею 321 ЦК України визначається непорушність права власності. Частиною другої цієї статті встановлено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Перелік підстав припинення права власності наведено у статті 346 ЦК України. Відповідно до частини другої цієї статті право власності може бути припинено в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Оскільки позивачка не була стороною договорів комісії та купівлі-продажу, які є недійсними, а ОСОБА_6 , як сторона недійсного договору, помер, тому застосування наслідків недійсності правочину можливо за умови повернення відповідачу ОСОБА_2 грошових коштів, сплачених ним

ОСОБА_6 при купівлі автомобіля спадкоємцями останнього у межах вартості успадкованого майна.

Судами встановлено, що у матеріалах справи наявні відомості про відкриття спадкової справи та прийняття спадщини двома спадкоємцями першої черги, а саме сином померлого ОСОБА_4 та дочкою померлого -

ОСОБА_3 , але відсутні відомості про спадкову масу та її вартість. Тому вирішити питання про обов`язок спадкоємців повернути відповідачу одержане їх спадкодавцем за недійсним правочином в цій справі є неможливим.

Проте такий висновок суду апеляційної інстанції є передчасним, оскільки, визнаючи спірний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя та визнаючи недійсним указаний договір купівлі-продажу спірного автомобіля, судом не вирішено питання про компенсацію його вартості теперішньому власнику - ОСОБА_2 та застосування наслідків недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції за рахунок спадкової маси померлого ОСОБА_6 .

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з`ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення, а тому справа підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин, ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалена з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович