ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 лютого 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/3143/18

Головуючий у першій інстанції - Коваленко А. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/177/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.,

сторони:

позивач: ОСОБА_2,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 листопада 2018 року (ухвалене о 08:36, повний текст рішення складено 14 листопада 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, -

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» (далі по тексту - ТОВ «Прилуцьке ХПП») на її користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 18 091 грн та компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 37 058,85 грн, а всього на загальну суму 55 149,50 грн.

Позов обґрунтовувала тим, що з 01.07.2010 вона працювала на підприємстві на посаді старшого майстра та з 10.08.2018 була звільнена з роботи за угодою сторін. При звільненні відповідач не провів з нею повного розрахунку, відмову виплатити належні їй кошти нічим не обґрунтував, рекомендований лист із вимогою розрахуватися з нею не отримує та ухиляється від виплати боргу по заробітній платі.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Прилуцьке ХПП» на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 34 384,50 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Прилуцьке ХПП» просить рішення суду першої інстанції скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористану відпустку задовольнити частково, стягнувши на її користь компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку у сумі 12 607,65 грн, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення через неповне встановлення обставин, які мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції помилково прийняв до уваги неналежний доказ - надане позивачкою «Положення про відпустки працівникам ТОВ «Прилуцьке ХПП», яке було видане кадровою службою ТОВ «ВО «Хліб Прилуччини» та яким остання обґрунтовувала право на додаткову відпустку в розмірі 7 днів/рік, проте у самого відповідача такий документ відсутній.

Заявник зазначає, що судом не враховано положення ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про відпустки», згідно з якими конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором.

Вказує, що за період роботи на підприємстві позивачка мала право на 195 календарних днів відпустки, а загальна кількість використаної нею відпустки становить 162 дні, а тому невикористана відпустка складає 33 дні, компенсація за яку становить 12 607,65 грн.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд першої інстанції виходив з того, що наявність у позивача невикористаних днів щорічної відпустки підтверджується особовою карткою форми П-2, затвердженою наказом Держкомстату та Міністерства оборони України від 25 грудня 2009 року № 495/656, наказами по підприємству, в яких зазначаються періоди надання відпустки працівникам. За період роботи на підприємстві з 01.07.2010 по 10.08.2018, всього 8 років 1 місяць 9 днів, позивачка має право на 252 календарні дні відпустки, з яких останньою використано 162 дні, відповідно, невикористана відпустка становить 90 днів, компенсація за яку складає 34 384,50 грн. Надані ТОВ «Прилуцьке ХПП» у доповненні до відзиву розрахунки щодо відсутності у позивачки невикористаної відпустки судом не взято до уваги, через їх необґрунтованість та не підтвердження належними доказами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача були відсутні первинні бухгалтерські та кадрові документи, що унеможливило проведення підприємством виплат сум належних працівникові в день звільнення.

Судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.

З висновком районного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку апеляційний суд погоджується, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що наказом ТОВ «Прилуцьке ХПП» від 01 липня 2010 року № 2-к ОСОБА_2 прийнято на посаду старшого майстра з 01 липня 2010 року, згідно контракту, з випробувальним терміном 3 місяці, з виплатою заробітної плати згідно штатного розпису (а.с. 7, 14-20).

Наказом ТОВ «Прилуцьке ХПП» про надзвичайні обставини № 1-В від 20 серпня 2018 року, видання якого мотивовано рейдерським захопленням підприємства ТОВ «Оріон-СКТ», вирішено виплатити заробітну плату всім працівникам за фактично відпрацьований час в період з 01.08.2018 по 10.08.2018 в розмірі мінімальної заробітної плати (а.с. 31). У додатку № 1 до вказаного наказу викладено Порядок відновлення первинної кадрової документації (а.с. 32), яким встановлено:

1. для забезпечення дотримання прав працівників, а саме для забезпечення виплати компенсації за невикористану відпустку, відновити первинну кадрову документацію у термін до 30.10.2018;

2. надіслати запити до ДФС та ПФ України щодо отримання звітної документації по ТОВ «Прилуцьке ХПП»;

3. відновити особові картки працівників та бухгалтерські звіти, що дасть можливість вирахувати кількість днів невикористаної відпустки та суму компенсації;

4. відновити наказ про введення в дію Положення про відпустки і відповідно Положення про відпустки.

Наказом ТОВ «Прилуцьке ХПП» від 30 серпня 2018 року № 6-к ОСОБА_2 звільнено із посади старшого майстра за угодою сторін з 10 серпня 2018 року відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі заяви останньої (а.с. 11, 33). Відповідно до додатку №1 від 30.10.2018 до наказу № 6-к про звільнення від 30.08.2018 вирішено виплатити суму компенсації невикористаної відпустки ОСОБА_2 за 6 календарних днів у розмірі 2 292,30 грн (з розрахунку середньоденної заробітної плати за останній календарний рік - 382,05 грн) на підставі відновлених документів та інших відомостей (а.с. 48).

Згідно з розрахунками заборгованості, що надані ОСОБА_2 (а.с. 13) та наведені в апеляційній скарзі ТОВ «Прилуцьке ХПП», середньоденна заробітна плата позивачки за останній календарний рік за час роботи на ТОВ «Прилуцьке ХПП» складає 382,05 грн.

Судом першої інстанції відповідно до індивідуальної відомості про застраховану особу Форми ОК-7, виданої Пенсійним фондом України (а.с. 9), було встановлено, що сума заробітної плати ОСОБА_2 за останні 12 місяців роботи на підприємстві становить 135 245,20 грн. Відповідно середньоденна заробітна плата для розрахунку суми компенсації за щорічну відпустку становить 382,05 грн. Тобто спору щодо розміру середньоденної заробітної плати між сторонами немає.

07 вересня 2018 року ОСОБА_2 на ім'я в.о. директора ТОВ «Прилуцьке ХПП» було направлено претензію з вимогою провести з нею остаточний розрахунок при звільненні (а.с. 8-9, 12).

Відповідно до особової картки працівника ТОВ «Прилуцьке ХПП» ОСОБА_2 (типова форма П-2, затверджена наказом Держкомстату України 05.12.08 № 489) та наказів № 1/1-к від 17.01.2011, № 87-к від 26.12.2011, № 35/1-к від 24.05.2012, № 81-к від 21.08.2012, № 141-к від 04.12.2012, № 31-к від 26.03.2013, № 47/2-к від 23.04.2013, № 69-к від 05.06.2013, № 120/8-к від 29.08.2013, № 129/1-к від 06.09.2013, № 65-к від 20.06.2014, № 101-к від 19.08.2014, № 68-к від 08.06.2015, № 106-к від 17.08.2015, № 66-к від 01.06.2016, № 41/1-к від 17.03.2017 та № 73-к від 17.05.2017, останній за період роботи надавалися відпустки в загальній кількості 162 календарні дні (а.с. 10, 50-74).

Положенням Про відпустки працівникам ТОВ «Прилуцьке ХПП» за умовами праці та за особливий характер роботи, затвердженим 01.07.2010 директором та головою ради трудового колективу підприємства, для старшого майстра, майстрів встановлено тривалість основної відпустки - 24 календарних дні та додаткової відпустки - 7 календарних днів (а.с. 75).

Вказане Положення було розроблено відповідно до норм Закону України «Про відпустки», із застосуванням ст. 9-1 КЗпП України та ст. 69 ГКУ, оприлюднено та затверджено на загальних зборах працівників ТОВ «Прилуцьке ХПП», оформлених протоколом № 1 від 01.07.2010.

З 04.09.2018 по 25.09.2018 на підприємстві було проведено інспекційне відвідування оформлене актом Управління Держпраці у Чернігівській області № 25-03-023/0649 від 25.09.2018 (а.с. 35-38).

З витягу з ЄРДР вбачається, що ТОВ «Прилуцьке ХПП» звернулося з заявою про те, що 09.08.2018 року невідомі особи з території ТОВ «Прилуцьке ХПП» здійснили крадіжку ТМЦ, які належать підприємству ( а.с. 49).

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов'язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 74 КЗпП України передбачено, що поняття щорічна відпустка визначається як основна та додаткова відпустки із збереженням на їх період місця роботи і заробітної плати.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП України вона може бути стягнута на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Виходячи з вищевикладеного, судом першої інстанції вірно встановлено, що за період роботи на підприємстві з 01 липня 2010 року по 10 липня 2018 року позивачка мала право на 252 календарні дні відпустки, з яких нею використано в загальній кількості 162 дні, а тому районний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку тривалістю 90 календарних днів, оскільки роботодавцем не був дотриманий встановлений трудовим законодавством порядок виплати такої компенсації при звільненні працівника.

Вирішуючи питання про право позивачки на компенсацію саме за 90 днів невикористаної відпустки, районний суд виходив з того, що належними доказами підтверджуючими наявність такої відпустки є: особова картка форми П-2, накази по підприємству щодо надання відпусток ОСОБА_2, а тому посилання апеляційної скарги на те, що конкретна тривалість такої відпустки встановлюється колективним договором, який, до речі підприємством не укладався, а також на те, що суд першої інстанції взяв до уваги неналежний доказ - Положення про відпустки працівникам ТОВ «Прилуцьке ХПП», яке відсутнє у відповідача, не є слушними.

При цьому, апеляційний суд зважає, що вказане вище Положення було затверджено на загальних зборах працівників ТОВ «Прилуцьке ХПП», відповідачем його дійсність не спростована, лише констатована відсутність його на даний час на підприємстві.

Крім того, з особової картки ОСОБА_2 та наданих самим відповідачем наказів ТОВ «Прилуцьке ХПП» вбачається, що позивачці надавались щорічні чергові відпустки загальною тривалістю до 31 календарного дня (24 основної та 7 додаткової), при цьому відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що за період роботи позивачки на підприємстві умови надання відпусток працівникам були змінені.

Враховуючи вищевикладене, посилання заявника на те, що за період роботи на підприємстві позивачка мала право на 195 календарних днів відпустки, загальна кількість використаної нею відпустки становить 162 дні, а тому невикористана відпустка складає 33 дні, компенсація за яку становить 12 607,65 грн, є голослівними з огляду на недоведеність доводів про відсутність у позивачки права на додаткову відпустку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому апеляційну скаргу ТОВ «Прилуцьке ХПП» слід залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» - залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 06.02.2019.

Головуючий Судді: