КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1435/2019
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою представником ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва в складі судді Хоменко В.С., ухвалене в м. Київ 06 грудня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_3, що діє від свого імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, заінтересована особа ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, просила видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_1, встановивши йому наступні заходи обмеження прав та поклавши на нього наступні обов'язки: заборонити наближатися на відтань ближче 500 м. до місяця проживання (перебування) заявників за адресою АДРЕСА_1, до місця роботи ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_3 під?їзд 3, поверх 3 офіс 96; до інших місць частого відвідування постраждалими ОСОБА_3 та ОСОБА_4; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалих заявників, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; заборонити вести листування, телефонні переговори з постраждалими заявниками або контактувати з ними через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб; обмежувальний припис видати строком на 6 місяців.

Заяву мотивувала тим, що проживає разом із своєю малолітньою донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та матір?ю ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1, а із заінтересованою особою перебували у шлюбі, який на даний час розірвано. Вказувала, що неодноразові випадки фізичного та психологічного насильства з боку ОСОБА_1, що вчинялось по відношенню до малолітньої ОСОБА_4 та неї, а також факти переслідувань заявників та постійна загроза виникнення нових випадків домашнього насильства щодо них з боку заінтересованої особи стали підставою для подання даної заяви.

Постановами Солом'янського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року, Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до довідки Медичного центру ПП «Клініка Медиком» від 13 липня 2018 року, вказаними протиправними діями ОСОБА_1 ОСОБА_3 завдано моральної шкоди та душевних страждань.

Крім того, 25 вересня 2018 року за фактом переслідування та вчинення домашнього насильства з боку ОСОБА_1, що вчинялось по відношенню до ОСОБА_4 та ОСОБА_3, у Голосіївському УП ГУНП у м. Києві зареєстровано заяву про вчинення домашнього насильства.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року заяву ОСОБА_3 задоволено частково. Встановлено наступні заходи обмеження прав ОСОБА_1, та покладено на нього наступні обов'язки: заборонити наближатися на відстань ближче 500 м. до місця проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3, до місця роботи ОСОБА_3, заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_4 та ОСОБА_3, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; заборонити вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 або контактувати з ними через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб; обмежувальний припис видати строком на 6 місяців.

Заінтересована особа ОСОБА_4 через представника ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року та відмовити в задоволенні заяви.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що справу розглянуто судом за його відсутності, не повідомивши належним чином про дату, час і місце засідання суду, що є самостійною, безумовною і обов'язковою підставою для скасування такого рішення і ухвалення нового.

Вказував, що на момент розгляду справи про видачу обмежувального припису він не був визнаний винним у вчиненні домашнього насильства, не набув статусу «кривдник», обставини, начебто, домашнього насильства, про які заявляє ОСОБА_3, не внесені до єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статті. Заявниця ОСОБА_3 також не визнана потерпілою від домашнього насильства жодним рішенням суду, яке набрало законної сили. Малолітня ОСОБА_4 також не є постраждалою дитиною, або свідком (очевидцем) домашнього насильства. Жодним документом та самою ОСОБА_3 цей юридичний факт не встановлений та не визнаний.

Зазначав, що дійсним і неспростовним є бажання матері дитини після фактичного припинення шлюбних і сімейних відносин з батьком дитини максимально відгородити його від участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Суд першої інстанції, в порушення п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» не встановив жодного ризику та не надав такому ризику оцінки.

Також судом не з'ясовано, чи дійсно ОСОБА_1 вчинив протиправні та винні дії, чи визнано його винним рішенням суду, яке набрало законної сили, чи становить він небезпеку для заявника та спільної доньки, які реальні ризики застосування чи незастосування заходів обмеження прав особи, чи дійсно заявником повідомлені всі обставини справи, чому необхідно видати обмежувальний припис саме на 6 місяців і чому необхідно встановити саме таку відстань для заборони ОСОБА_1 наближатися до заявників.

10 січня 2019 року заявником ОСОБА_3 через представника ОСОБА_6 засобами поштового зв'язку направлено відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заявник вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, при його ухваленні суд повністю з'ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені в рішенні, відповідають дійсним обставам справи.

Вказувала, що існування ризиків, передбачених ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», підтверджено доказами, наявними в матеріалах справи, тому суд, оцінивши дані докази, заслухавши пояснення та показання свідків, зробив правомірний висновок щодо існування ризиків. Тому рішенням суду строком на 6 місяців було виключено контакт кривдника з потерпілими, у зв'язку з чим і були встановлені обмеження, зокрема не наближатися на відстань менше 500 м. та інші.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб.

Відповідно до ч. ч. 9, 11 ст. 128 ЦПК України суд викликає або повідомляє свідка, експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв'язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв'язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику. Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Разом із тим, в матеріалах відсутні докази повідомлення заінтересованої особи ОСОБА_1 або його представника про дату, час і місце розгляду справи будь-яким із способів, передбачених наведеними нормами закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

В порушення зазначеної вимоги закону, суд першої інстанції не встановив жодного ризику та не надав такому ризику оцінки.

Також, встановлюючи обставини, на які посилалася заявник, суд першої інстанції виходив із змісту постанов Солом?янського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року та Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, не звернувши уваги, що зазначені постанови не набрали законної сили.

За таких обставин, оскільки заінтересована особа обґрунтовує свою апеляційну скаргу розглядом судом справи за його відсутності без повідомлення належним чином, а рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, і обставини, які суд визнав встановленими, є недоведеними, рішення суду першої інстанції не є законним і обґрунтованим і підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису, апеляційний суд враховує наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі із 03 грудня 2014 року і є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2018 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (а. с. 9 - 10).

ОСОБА_3 проживає разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_4 та матір?ю ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1.

В матеріалах справи на а. с. 11 - 15 знаходяться постанови Солом?янського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року у справі № 760/11373/18 про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та застосування до нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу та Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року у справі № 752/12845/18 про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, та застосування до нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу, які станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції не набрали законної сили.

Згідно висновку, складеного медичним центром приватного підприємства «Клініка Медиком» 13 липня 2018 року, ОСОБА_3 поставлено діагноз «депресивна реакція в рамках розладу адаптації» (а. с. 16).

25 вересня 2018 року та 04 жовтня 2018 року ОСОБА_3 зверталася до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення домашнього насильства з боку ОСОБА_1 (а. с. 17 - 25).

Також в матеріалах справи на а. с. 38 - 40, 42 знаходяться заяви ОСОБА_3 на ім?я Солом?янського УП ГУНП у м. Києві щодо дій ОСОБА_1 від 23 січня 2018 року, 31 січня 2018 року, 05 квітня 2018 року.

Листом Солом?янського УП ГУНП у м. Києві від 24 лютого 2018 року ОСОБА_3 повідомлено про результати розгляду її заяви від 23 січня 2018 року, а саме про відсутність в зазначеній події ознак кримінального правопорушення (а. с. 41).

Виконавчим комітетом Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області складено характеристику на ОСОБА_1, в якій надано негативну оцінку ОСОБА_1 в його відносинах із місцевою владою (а. с. 26).

В матеріалах справи на а. с. 37 знаходиться протокол психоконсультаційного дослідження ОСОБА_4, виконаний ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка», згідно якого рекомендовано корекційну роботу з дитиною, створення спокійного середовища для стабілізації стану дитини. Зазначено, що дитина емоційно прив'язана до матері і на даний час розлука або відсутність матері, яка є стабілізатором для дитини, погіршать стан дитини та збільшать рівень її тривоги.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов'язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Крім вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила СК України.

За правилами статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суд під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_3 посилалася на вчинення ОСОБА_1 фізичного (штовхання, смикання за руку, погроза фізичною розправою) та психологічного (погрози, пошкодження дверей, переслідування, завдання моральної шкоди та психологічних страждань) насильства щодо неї, і на підтвердження цих обставин надала постанови Голосіївського і Солом?янського районних судів міста Києва, копії звернень до органів поліції щодо дій ОСОБА_1, медичні довідки, відеозаписи, а також надала пояснення як свідок; в якості свідка також було допитано матір заявника ОСОБА_5

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Так, оцінюючи надані заявником докази, апеляційний суд враховує, що постанова Солом'янського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року у справі № 760/11373/18 про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП не набрала законної сили, а тому не може бути належним доказом у цій справі.

Постанова Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року у справі № 752/12845/18 про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, скасована постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року із прийняттям нової постанови, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Звернення ОСОБА_3 до органів поліції самі по собі не є належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази притягнення винної особи до відповідальності, а тому даний письмовий доказ не доводить вчинення будь-яких протиправних дій відносно заявника.

Апеляційний суд враховує, що у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 посилалася на постанову про визнання її потерпілою за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, разом із тим дана постанова прийнята 06 грудня 2018 року в день ухвалення рішення, судом першої інстанції не досліджувалась та є новим доказом, відтак відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України даний доказ не може бути прийнятий судом.

Оцінюючи висновок лікаря МЦ ПП «Клініка Медиком», апеляційний суд звертає увагу, що спеціалізацію лікаря в ньому не зазначено, анамнез захворювання зібрано зі слів заявника, а з самого діагнозу не вбачається причинно-наслідкового зв'язку між діями ОСОБА_1 та станом здоров'я ОСОБА_3

Характеристика на мешканця с. Гатне ОСОБА_1, видана виконавчим комітетом Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, не має відношення до предмета позову, оскільки не містить жодної інформації щодо вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 стосовно заявників, відтак не може вважатися належним доказом у справі.

Відеозаписи спілкування ОСОБА_3, ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_4 засвідчують наявність конфліктних взаємовідносин між ними, проте не підтверджують конкретних фактів вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства у будь-якій формі.

Протокол психоконсультаційного дослідження, складений ТОВ «Медичний центр «Добробут-поліклініка», в якому зафіксовано вислови малолітньої ОСОБА_4 про те, що «тато поганий», «тато бив маму», також не є доказом вчинення психологічного або фізичного насильства, враховуючи, що висновків з даного приводу сам протокол не містить, а також приймаючи до уваги вікові психологічні особливості дитини, її залежність від матері та здатність до критичної оцінки подій.

Не є таким доказом і показання свідка ОСОБА_5, оскільки показання свідків є особливим видом доказів, пов'язаних із ризиком суб'єктивного відношення до сторін, ОСОБА_5 є матір'ю заявника, а отже її показання не можна вважати достатнім доказом для встановлення обставин вчинення домашнього насильства ОСОБА_1

Таким чином, апеляційним судом не встановлено випадків домашнього насильства відносно ОСОБА_3 та малолітньої дитини, а також ризиків настання насильства у майбутньому. Натомість із даних правовідносин вбачається наявність спору щодо порядку участі у вихованні дитини, що не може розцінюватись як насильство в сім'ї, відтак заява про видачу обмежувального припису не підлягає до задоволення.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене із порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов'язковою підставою для його скасування, а також в результаті неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, і з недоведеністю обставин, які суд визнав встановленими, із прийняттям нової постанови про відмову в заяві про видачу обмежувального припису.

Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено, а заявника на підставі ст. 3 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, апеляційний суд відповідно до ст. 141 ЦПК України здійснює перерозподіл судових витрат та компенсує витрати, понесені ОСОБА_1 при поданні апеляційної скарги, в розмірі 528,60 грн. за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_3, що діє від свого імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, заінтересована особа ОСОБА_1, в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) при поданні апеляційної скарги, в розмірі 528,60 грн. компенсувати за рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 06 лютого 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.