суддів Великої Палати Верховного Суду
Ситнік О. М., Лященко Н. П.
у справі № 186/658/17 (провадження № 14-502цс18) за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» (далі - ПАТ «Банк Михайлівський», Банк), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) про визнання права на відшкодування коштів за вкладами, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення коштів за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» (далі - уповноважена особа Фонду) на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2017 року у складі судді Янжули С. А. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2018 року у складі колегії суддів Баранніка О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є.
Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що між ОСОБА_3 та Фондом виникло зобов'язання, за яким останній зобов'язаний виплатити кошти в розмірі суми вкладу за договором від 13 квітня 2016 року № 20839, а тому оскільки ОСОБА_3 кошти за банківським вкладом не повернуті, то суд стягнув їх з Фонду, а також 142,62 грн згідно з довідкою про стан рахунку НОМЕР_1. У задоволенні позовних вимог про стягнення 26 % річних суд відмовив з тих підстав, що стягнення таких відсотків на день виплати законом не передбачено.

Оскаржуваною постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2018 року апеляційні скарги ПАТ «Банк Михайлівський», Фонду задоволено частково: рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2017 року у частині визнання за ОСОБА_3 права на відшкодування вкладу за рахунком НОМЕР_1 та стягнення коштів з Фонду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні зазначених вимог; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки позивачку не було включено уповноваженою особою до переліку вкладників, то Фонд не мав підстав для включення позивачки до загального реєстру та виплати гарантованої суми відшкодування вкладу. При цьому апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення 26 % річних на день виплати.

За наслідками розгляду 23 січня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду справи касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду задоволено частково: рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2018 року скасовано, провадження у справі закрито.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, тому наявні підстави, передбачені пунктом першим частини першої статті 255 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, для закриття провадження у справі.

З таким висновком не погоджуємося та висловлюємо окрему думку відповідно до статті 35 ЦПК України.

В останній уточненій позовній заяві (а. с. 113-115) ОСОБА_3 заявила такі позовні вимоги:

- визнати її право на отримання відповідно до Закону № 4452-VI відшкодування за вкладами за рахунок Фонду за рахунками НОМЕР_1 на суму 142,62 грн та НОМЕР_2 на суму 25 000 грн;

- зобов'язати уповноважену особу Фонду подати до Фонду додаткову інформацію щодо включення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, за рахунком НОМЕР_2 на суму 25 000 грн;

- стягнути з Фонду відсотки у розмірі 142,62 грн, вклад у розмірі 25 000 грн та відсотки із розрахунку 26 % річних на день виплати, а також сплачений судовий збір у сумі 1 280 грн.

У попередній уточненій позовній заяві (а. с. 101-103) вимоги про стягнення грошових коштів були заявлені до ПАТ «Банк Михайлівський».

Отже, вимоги останньої уточненої позовної заяви фактично скеровані тільки до одного відповідача - Фонду. Хоч відповідачем також значиться ПАТ «Банк Михайлівський», проте позовних вимог до нього не заявлено.

Спір стосується права позивачки на отримання грошових коштів на підставі укладеного з Банком договору та пред'явлений фактично до Фонду у зв'язку з віднесенням ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» та запровадженням тимчасової адміністрації.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Вважаємо, що вказаний спір має розглядатися за правилами цивільної юрисдикції, оскільки у даному випадку такі правовідносини не характеризуються тим, що Фонд керував, спрямовував волю, волевиявлення і поведінку позивача.

Правовідносини між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк Михайлівський» виникли з договору банківського вкладу.

Оскільки у ПАТ «Банк Михайлівський» з 23 травня 2016 року запроваджено тимчасову адміністрацію, повноваження тимчасового адміністратора банку делеговано уповноваженій особі Фонду, то на спірні правовідносини поширюється дія Закону № 4452-VI.

Отже, за встановлених обставин правовідносини у цій справі врегульовані Законом № 4452-VI.

З аналізу статей 1, 3 і 4 Закону № 4452-VI вбачається, що Фонд здійснює як владні повноваження стосовно банків, здійснюючи регуляторну діяльність, перебравши на себе частину повноважень Національного банку України (далі - НБУ), передбачених статтями 99, 100 Конституції України та статтями 6, 7 Закону України від 20 травня 1999 року№ 679-XIV «Про Національний банк України», так і повноваження, які не можна віднести до владних, оскільки здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків та організація відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку (пункт 8 частини другої статті 4, частини третя та п'ята статті 34 та частина перша статті 36, статті 47, 48 Закону № 4452-VI).

Отже, функції Фонду при тимчасовій адміністрації полягають у здійсненні повноважень з управління банком як органів управління цього банку.

Також відсутні ознаки публічності й у сфері фінансування діяльності Фонду. У пункті 9 частини першої статті 19 Закону № 4452-VI передбачені кошти Державного бюджету України (у тому числі облігації внутрішньої державної позики) як джерела формування коштів Фонду.

За аналогією з фінансування Пенсійного фонду України можна передбачити, що такі кошти на безповоротній і безоплатній основі отримує і Фонд.

Разом з тим таке передбачення спростовується у щорічних звітах Фонду у підрозділі «Формування фінансових ресурсів»(див.http://www.fg.gov.ua).

Формування коштів Фонду відбувається за рахунок коштів державного бюджету на поворотній і оплатній основі, тобто на підставі договорів позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти (частина перша статті 1046 ЦК України) і власником вказаних коштів стає їх набувач (позичальник), який стає зобов'язаним не лише повернути отримані кошти, але і оплатити послугу за користування цими грошима (частина перша статті 1048, частина перша статті 1049 ЦК України).

Отримання коштів державного бюджету у позику не свідчить про публічність правовідносин, оскільки Фонд зобов'язаний повернути ці кошти і сплатити відсотки за користування ними, як і інші особи, яким може надаватися така позика, чи зобов'язання якої гарантуються державою. Однак розпорядження такими коштами із контрагентами такого позичальника також не свідчить про публічність таких правовідносин.

Крім того, необхідно зазначити, що виплата гарантованого у частині першій статті 26 Закону № 4452-VI відшкодування коштів за вкладом у граничному розмірі не менше 200 000 грн також здійснюється за рахунок коштів Фонду, переданих у позику банку, що виводиться з ринку.

Вказана обставина підтверджується як усталеною практикою Фонду, так і правовим забезпеченням, а саме відповідно до частини першої статті 20 Закону № 4452-VI Фонд є єдиним розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності.

Кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для надання цільової позики банку, для оплати витрат, пов'язаних із здійсненням діяльності банку, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 36, пунктами 7, 8 частини другої статті 37 та частиною четвертою статті 47 цього Закону (пункт 7 частини другої статті 20 Закону № 4452-VI).

Зазначене кореспондується з пунктом 3 частини першої статті 52 Закону № 4452-VI, за яким кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, пов'язаних із консолідованим продажем активів Фондом.

Отже, і правовідносини між банком, що ліквідується, та Фондом з приводу здійснення гарантованої виплати відповідно до частини першої статті 26 Закону № 4452-VI є фактично договірними, що підпадають під регулювання статей 1046?1048 ЦК України.

За таких обставин визначення Фонду як юридичної особи публічного права (частина друга статті 3 Закону № 4452-VI) не свідчить, що сама участь Фонду у будь-яких правовідносинах уже переводить ці правовідносини у публічно-правові, але підтверджує правило частини першої статті 82 ЦК України, що на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлене законом.

У Законі № 4452-VI не міститься вказівки на те, що правовідносини, у яких стороною є Фонд, не регулюються нормами ЦК України. За відсутності прямої заборони, необхідно визначити зміст правовідносин і застосувати до них ті норми права, як їх регулюють.

Оскільки інших, відмінних від ЦК України норм щодо правовідносин, які виникають із договору позики, банківського вкладу чи банківського рахунку, у спеціальному Законі № 4452-VI не наведено, до таких правовідносин застосовуються норми ЦК України.

У цій справі правовідносини виникли тільки на підставі цивільно-правової угоди банківського вкладу, які за своєю правовою природою є приватноправовими відносинами, врегульовані ЦК України (глава 71 Книги п'ятої), а відповідно до частини першої статті 1 ЦК України ним регулюються цивільні правовідносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

У даному випадку Фонд виступає гарантом перед вкладником за виконання банком своїх повноважень і має ознаки забезпечення зобов'язання, передбачені статтями 546, 548 ЦК України. Це зобов'язання Фонду ґрунтується безпосередньо на нормах Закону № 4452-VI, що відповідає вимогам частини третьої статті 11 ЦК України.

У рішенні від 10 жовтня 2001 року № 13-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша статті 41); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41).

Грошові кошти є об'єктом права власності, у тому числі приватної.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до частини першої статті 1063 ЦК України особа може укласти договір банківського вкладу на користь третьої особи.

Наука цивільного права виходить з того, що розміщення особою коштів на рахунках банку з метою їх збереження є реалізацією її права власності на ці кошти.

Реальність будь-якого суб'єктивного права власності полягає в його гарантованості.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

При зверненні до практики ЄСПЛ (справа «Марченко М. В. проти України») у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя, можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99, пункт 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).

Більш широко мотиви неодноразово викладені в окремих думках у аналогічних справах, які перебували на розгляді Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у справі № 820/382/16 (провадження № 11-816апп18), у справі № 826/4280/16 (провадження № 11-767апп18), у справі № 804/1920/16 (провадження № 11-726апп18), у справі № 809/313/16 (провадження № 11-652апп18) та інших.

Протягом 2018 року Велика Палата Верховного Суду розглянула значну кількість справ за участю Фонду. Також висловлена значна кількість окремих думок з приводу юрисдикційності вказаних спорів.

Отже, оскільки позивачка звернулася за захистом порушених, на її думку, прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із цивільно-правових угод, то такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зокрема, спір у справі є спором про наявність чи відсутність цивільного права визнаватися вкладником банку і отримати відшкодування за вкладом, а тому він має приватноправовий характер і підлягає судовому розгляду в межах цивільної юрисдикції.

Вважаємо помилковими висновки Великої Палати Верховного Суду про закриття провадження у справі, оскільки спір повинен був бути розглянутий по суті.

Судді: О. М. Ситнік

Н.П. Лященко