Житомирський апеляційний суд
Справа №296/5905/14-ц Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 26 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира, ухвалене 17 жовтня 2018 року суддею Сингаївським О.П. у м. Житомирі,

у справі №296/5905/14-ц за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк) звернулося до суду із позовом у якому, посилаючись на невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № б/н від 12.11.2009, просило стягнути з останньої заборгованість станом на 30.04.2014 в сумі 13586,63 грн та судові витрати.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17 жовтня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованість у розмірі 13586,63 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову Банку.

Вказала, що Банк не надав доказів укладення між сторонами кредитного договору на умовах, зазначених у позовній заяві, а також доказів видачі їй кредитної картки на певних умовах, зарахування на картку кредитних коштів, збільшення кредитного ліміту, наявності заборгованості. Вважає, що розрахунок заборгованості не є документом, який підтверджує наявність чи відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій і не може підтверджувати розмір заборгованості. Також вказала, що надана банком виписка по рахунку не стосується предмету спору, оскільки у ній зазначений інший номер картки та вказано, що її видано в період з 07.11.2000 по 07.12.2017. Послалася на пропуск Банком строку позовної давності та стягнення з неї комісії і пені з порушенням вимог ст. 61 Конституції України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що 12.11.2009 ОСОБА_1 підписала заяву про відкриття карткового рахунку та надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 11). Вказана заява містить домовленість сторін про тип кредитної карти «Універсальна» «55 днів пільгового періоду», бажаний кредитний ліміт - 250грн, процентну ставку - 2,5 % на місяць на залишок заборгованості. Також, у даній заяві, підписаній сторонами, передбачено право Банку в будь-який момент збільшувати або зменшувати кредитний ліміт. Окрім того, сторонами визначено, що у разі порушення позивальником термінів платежів за будь-якими із грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш як на 120 днів, у зв`язку з чим змушений звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 250грн + 5% від суми позову.

Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідачки.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Банком на обґрунтування своїх позовних вимог, розмір заборгованості відповідачки за договором від 12 листопада 2009 року станом на 30 квітня 2014 року складає 13586,63 грн, з яких: 7880,04 грн заборгованість за кредитом, 3821,51 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 1000 грн заборгованість за комісією, 250,00 грн - штраф (фіксована частина), 635,08 грн - штраф (процентна складова).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконувала, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка у повному розмірі підлягає стягненню на користь Банку.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується із таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Одними із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

За змістом ч. 2 ст. 530 ЦПК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав позичальник), стягнути, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, а також комісію за користування кредитом і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту та процентів за користування кредитними коштами.

Як свідчать матеріали справи, підписана сторонами заява від 12.11.2009, містить умови щодо плати за користування кредитом, сплати штрафу за порушення строків виконання зобов`язання та передбачає можливість зміни Банком кредитного ліміту у будь-який момент (а.с. 11).

Отже, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідачки неповернутих, але фактично отриманих та використаних нею грошових коштів (суму кредиту) у розмірі 7880,04 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 3821,51 грн та штрафу (фіксованої частини) 250 грн згідно умов договору та наданого Банком розрахунку, який відповідачкою не спростований.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки комісії за користування кредитом в сумі 1000 грн, зважаючи, що таке нарахування Банком не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням частини першої ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів».

У зв`язку із цим, судом помилково стягнуто з відповідачки обрахований Банком штраф (процентну складову) в сумі 635,08 грн, яка має становити без врахування комісії - 585,07 грн (7880,04+3821,51=11701,55х5%=585,07).

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення суми стягнення з 13586,63 грн до 12536,62 грн.

Також, підлягають зменшенню стягнуті з відповідачки на користь позивача понесені останнім судові витрати з 243,60 грн до 224,76 грн, а з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню понесені останньою судові витрати за подання апеляційної скарги, яка була задоволена частково, в сумі 28,25 грн.

Доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки фактичне отримання та використання позичальником грошових коштів підтверджується: випискою із особового рахунку, номер якого співпадає з відкритим 02.11.2009 за заявою позичальника рахунком № 814652; довідкою про зміну кредитного ліміту; довідкою про строк дії картки, яка діяла до 30.10.2015, та розрахунком заборгованості, з яких вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, проводила розрахунки, періодично погашала заборгованість, розмір якої не спростувала (а.с. 7-10, 66-79).

Підстави для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності відсутні з огляду на строк дії картки, який не закінчився на час звернення позивача до суду (а.с. 66).

Посилання ОСОБА_1 на те, що надана банком виписка по рахунку не стосується предмету спору, оскільки у ній зазначений інший номер картки, спростовується змістом наданої виписки, яка містить відомості також по відкритому на ім`я відповідачки 02.11.2009 рахунку № НОМЕР_1 . Дана виписка фактично містить період з 03.11.2009 по 07.12.2017, а тому доводи відповідачки про те, що виписку видано за період з 07.11.2000 не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з боржника отриманих кредитних коштів, процентів за користування ними та неустойки у вигляді штрафу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду в цій частині.

Дана справа є малозначною, оскільки визначена у ній ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Тому, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 жовтня 2018 року змінити, зменшивши суму стягнення з 13586,63 грн до 12536,62 грн та судового збору з 243,60 грн до 224,76 грн.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського, 1-д, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 28,25 грн судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 27 грудня 2019 року.