Справа № 128/2030/18
Провадження № 22-ц/801/2356/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 рокуСправа № 128/2030/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дружину за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області у складі судді Бондаренко О. І. від 30 вересня 2019 року (дата складення повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення),

встановив:

27 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , за яким просила стягнути з нього на її користь аліменти на дружину в розмірі 1000 грн 00 к. щомісячно до досягнення дитиною трьох років.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 26 серпня 2017 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . На тепер сторони проживають окремо, малолітній ОСОБА_3 проживає з нею. ОСОБА_2 інших утриманців не має, є працездатним.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дружину в розмірі 800 грн 00 к. щомісячно, починаючи з 27 лютого 2018 року і до досягнення сином ОСОБА_3 трьохрічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки сторони, які перебувають у шлюбі, проживають окремо, їх малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає з матір`ю, а тому вона має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

При визначенні розміру аліментів суд виходив із відсутності у справі відомостей про офіційне працевлаштування та доходи ОСОБА_2 , наявність у нього інших утриманців.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати це рішення і ухвалити нове про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що він не працює, проживає за рахунок зберігань, з ОСОБА_1 в шлюбних відносинах перебував не тривалий час, сімейні відносини припинені з її ініціативи, зокрема через його хворобу.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм процесуального і матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що з 26 серпня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі (копія свідоцтва про шлюб на а. с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 (копія свідоцтва про народження на а. с. 6).

На тепер сторони проживають окремо, малолітній ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю (довідка Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області 26 липня 2018 року на а. с. 8, ця обставина визнана учасниками справи, а тому не підлягає доказуванню відповідно до приписів частини першої статті 82 ЦПК України).

Відповідно до частин другої, четвертої статті 84 Сімейного Кодексу України (далі СК України) жінка, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Згідно з частиною першою статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Оскільки дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає з позивачкою, а відповідач, у свою чергу, є працездатною особою, інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина не має, то суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку про його обов`язок утримувати жінку матір дитини до досягнення дитиною трьох років.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про відсутність можливості ОСОБА_2 надавати матеріальну допомогу позивачці, тому що сам лише факт відсутності офіційного працевлаштування особи, без надання доказів неможливості такого працевлаштування, заходів, які вживаються для працевлаштування чи для отримання інших законних джерел доходу, не може бути визнано об`єктивною обставиною скрутного матеріального становища платника, яка б унеможливлювала сплату ним аліментів на дружину, з якою проживає дитина до досягнення нею трьох років.

При цьому перебування ОСОБА_2 на «Д» обліку у лікаря-дерматолога також не свідчить про неможливість надання ним утримання дружині, тому що захворювання може бути обставиною, яка унеможливлює надання такого утримання, лише у разі визнання його у встановленому порядку таким, що позбавляє або істотно обмежує особу у її працездатності.

Щодо доводів апеляційної скарги про втрату позивачкою права на утримання від відповідача у зв`язку із її негідною поведінкою у шлюбі, то суд першої інстанції зробив правильний висновок, що ця обставина не має правового значення для вирішення спору, тому що правовідносини сторін право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини до трьох років та його припинення урегульовані спеціальними нормами статтями 84, 85 СК України і положення статті 75 цього Кодексу, які регулюють право одного з подружжя на утримання у зв`язку із непрацездатністю, в тому числі частина п`ята цієї статті, на ці правовідносини не поширюються.

Керуючись статтями 351, 367, 368, 374, 375, 382 384, 389 ЦПК України суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 вересня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий підпис О. С. Панасюк

Судді: підпис О. Ю. Береговий

підпис Т. М. Шемета

Згідно з оригіналом О. С. Панасюк