Уманський міськрайонний суд Черкаської області
Справа №705/2977/19
2/705/1839/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 грудня 2019 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області, в складі:
головуючого судді Коваля А.Б.
секретаря судового засідання Остропольської О.В.
за участю адвоката Цуркана В.М.
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсним,
Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про те, що вона проживає одиноко. Їй виповнилося 76 років і вона постільно хвора та потребує стороннього догляду. Має сина та дочку. Добре знаючи ситуацію про її стан здоров`я, її син підговорив її подарувати йому житловий будинок АДРЕСА_1 . Умані та приватизовану земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, запевнивши її, що він забезпечить їй належний догляд. Вона вважала, що таким чином вона укладає з відповідачем договір довічного утримання і погодилася 19 серпня 2018 року укласти договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій розташований житловий будинок площею 0,1000 га, про що у реєстрі зроблені відповідні записи за № 2951 та № 2962 від 29.08.2018 року.
Проте, з моменту укладення договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки пройшло більше 10 місяців, а будь-якого догляду від відповідача вона не отримала і з жахом зрозуміла свою помилку в укладенні договір та усвідомила про втрату всього свого майна, а тому, враховуючи, що проживає у спірному будинку і зараз, дарунок є збереженим, а з моменту укладення договорів, як визначає ст. 728 ЦК України не пройшло одного року, тому вона вимушена звернутися до суду з вимогою до відповідача про розірвання вищевказаних договорів, так як вона не в змозі сама себе обходити, а допомоги від відповідача по догляду вона не отримує, оскільки відповідач оформивши договори дарування і будучи зареєстрованим у її будинку не з`являється до неї.
Просить суд ухвалити рішення про визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 20 серпня 2018 року та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована по АДРЕСА_1 від 20 серпня 2018 року.
Стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі згідно квитанції.
Представник позивача адвокат Цуркан В.М. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, пояснив, що його довірителька позивач по справі, була введена в оману відповідачем по справі і уклала договори дарування, тоді як думала, що укладає договори довічного утримання. Вона хворіє і потребує сторонньої допомоги, тому і погодилася на пропозицію сина відповідача по справі, укласти оскаржувані договори, оскільки надіялася, що він буде її доглядати. Але з моменту підписання договорів дарування ОСОБА_3 до неї не з`являється, будь-якої допомоги не надає, тому вона, зрозумівши свою помилку, звернулася до суду за захистом своїх прав з цим позовом. Вважає, що позивачем надано достатньо доказів, а також враховуючи, що з моменту укладення договорів не пройшло одного року, є всі підстави для задоволення позову.
Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та факти, викладені у позові, просить суд позов задоволити.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно, шляхом направлення рекомендованого повідомлення та розміщення повідомлення на офіційному сайті Уманського міськрайонного суду Черкаської області. Про причини своєї неявки суд не повідомляв. Заяв про слухання справи у його відсутність чи про відкладення справи на адресу суду не надходило.
Зі згоди представників позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, перевіривши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку, укладеного 09 серпня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2951, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безоплатно передала у власність ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який прийняв у дарунок житловий будинок АДРЕСА_1 .
Згідно договору дарування земельної ділянки, укладеного 09 серпня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2952, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безоплатно передала у власність ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який прийняв у дарунок земельну ділянку площею 0,1000 га, в тому числі за земельними угіддями, що розташована по АДРЕСА_1 .
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частина 1 ст. 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Частина 2 статті 16 ЦК України містить перелік способів здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також передбачає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.
Згідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доводи позивача щодо визнання правочину недійсним знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з наступних підстав.
Статтею 251 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Тобто вказана стаття встановлює умови чинності правочинів. У разі недотримання вказаних умов правочин є недійсним.
Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).
За змістом вказаної норми, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до ст.ст. 29-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі, пояснень і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15, яка є обов`язковою для суду в силу вимог статті 360-7 ЦПК України.
Суд доходить висновку, що зібрані у справі докази підтверджують доводи позивача про її помилку при укладені оскаржуваного правочину щодо обставин, які мають суттєве зачинення, про відсутність у неї під час укладання договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого. Так, позивач є особою похилого віку, має потребу в сторонній допомозі, спірне житло є єдиним житлом позивача, фактично будинок та земельна ділянка на якій він розташований, відповідачу не передані, а позивач з моменту укладання договору постійно у ньому проживає, а також має ще одну доньку. Передача будинку позивачем відповідачеві за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203та ст. 229 ЦК України.
Також, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 717 ЦК України, договір, який встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншій особі без отримання взаємної вигоди. У цьому випадку суд встановив, що мала місце помилка з боку дарувальника щодо правової природи укладеного договору, прав та обов`язків, які виникли після його укладання (ст. 229 ЦК України).
Згідно з ч. 1ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Зважаючи на наведене суд враховує, що до цих правовідносин слід застосувати двосторонню реституцію зобов`язати сторін повернути все, що одержано на виконання спірних правочинів, у випадку неможливості повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, але представник позивача в судовому засіданні не наполягав на стягненні судових витрат з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 4, 76, 81, 89, 133, 137, 247, 264, 265, 280 ЦПК України, ст.ст. 229, 717, 718, 719, 727, 728 ЦК України, суд
Визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 20 серпня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована по АДРЕСА_1 від 20 серпня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Заочне рішення може бути переглянуте Уманським міськрайонним судом Черкаської області за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.
На рішення може бути подана апеляційна скарга позивачем до Черкаського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст. 284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: А. Б. Коваль