ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2451/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Мицик Ю.С.,

при секретарях Козін В.Є., Степанишиній Г.А.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідачів 1, 4 ОСОБА_3

відповідачі 2,3 не з`явилися

третя особа не з`явилася

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - Головне управління юстиції м. Києва, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 (далі- відповідач 1, ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 (далі- відповідач 2, ОСОБА_5 ), ОСОБА_6 (далі- відповідач 3, ОСОБА_6 ), ОСОБА_7 (далі- відповідач 4, ОСОБА_7 ) та просила визнати за нею право власності на ј частку житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_8 .

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_9 , свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті сина ОСОБА_8 за життя вона не отримала, спадкоємцями за законом після смерті бабусі є позивач та відповідачі. Враховуючи те, що ОСОБА_9 не звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_8 та фактично не вступила в управління та володіння спадковим майном, позивач вважає, що може отримати свідоцтво про право на спадщину на все спадкове майно після смерті свого батька ОСОБА_8

04.07.2017 ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Шклянки М.П. відкрито провадження у справі.

02.10.2017 представник третьої особи Головного територіального управління юстиції у м. Києві надав пояснення відповідно до яких зазначив наступне. Свідоцтво про право на спадщину - це процесуальний нотаріальний акт, який засвідчує перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців, не можна успадкувати лише право на спадкове майно, не прийнявши на себе обов`язки з ним пов`язані. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування отримують спадкоємці за законом в порядку черговості, визначеною у ст. ст. 1261-1265 ЦК України. Враховуючи, що дії посадових осіб Головного територіального управління юстиції у м. Києві та його підпорядкованих органів позивачем не оскаржуються, розгляд справи просив проводити за відсутністю представника третьої особи.

31.10.2017 ОСОБА_5 звернувся до суду із відзивом відповідно до якого зазначив про те, що позивач доводиться йому племінницею. Померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 був його рідним братом. ОСОБА_8 належала Ѕ частка житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Співвласником другої половини будинку була ОСОБА_9 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Будинок розділено на кв. АДРЕСА_3 . АДРЕСА_4 між співвласниками. Вказує на те, що проживає у кв. АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_9 , однак остання проживала у АДРЕСА_5 до моменту смерті. Після смерті брата ОСОБА_8 усі родичі погодились з тим, що половина будинку спадкується дочкою померлого - ОСОБА_1 . Однак, у 2005 році ОСОБА_9 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Після смерті ОСОБА_9 відкрилась спадщина від прийняття якої він відмовився на користь ОСОБА_1 . Проти задоволення позову не заперечував та просив розгляд справи проводити за його відсутності.

02.11.2017 до загальної канцелярії суду надійшла заява ОСОБА_6 , який просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи, що фактично ОСОБА_9 на момент смерті ОСОБА_6 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , там вона отримувала медичне обслуговування, пенсію. Доводи викладені в позові вважав надуманими, безпідставними та просив розгляд справи проводити без його участі.

02.11.2017 до загальної канцелярії суду надійшла заява ОСОБА_5 з проханням відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та розглядати справу за його відсутності.

17.11.2017 позивач звернулась до суду із заявою про зміну предмету позову, згідно якої просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.12.2016, виданого їй Сьомою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим №2-1583 в частині зазначення, що ОСОБА_9 , 1926 року народження є спадкоємцем Ѕ частки спадщини, зазначеного у свідоцтві про право на спадщину щодо майна ОСОБА_8 , 1949 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Просила визнати за нею право власності на ј частки спірного житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 ..

16.02.2018 надійшов відзив представника ОСОБА_7 - ОСОБА_3 який вказав на те, що спірний будинок є власністю ОСОБА_10 , якому належить Ѕ частка, отримана за заповітом після смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , якій належить ј частка, отримана після смерті батька ОСОБА_8 . Також на ј частку даного будинку відкрита спадкова справа після смерті ОСОБА_8 . Відомості зазначені позивачем про те, що будинок поділено на кв. АДРЕСА_6 не відповідають дійсності, оскільки частки не виділялись в натурі. ОСОБА_9 на момент смерті свого сина ОСОБА_8 володіла Ѕ часткою будинку на підставі рішення суду від 12.09.1973, не змінювала місце проживання, а саме: АДРЕСА_1 , спадщину прийняла на підставі ст. 524, 525, 526, 527, 529 ЦК УРСР, оскільки на момент смерті сина була зареєстрована та проживала у спільному з померлим будинку, доглядала за будинком. Представник відповідача у даному відзиві зазначає про те, що після 2005 року більшість часу ОСОБА_9 проживала у відповідача ОСОБА_7 , оскільки потребувала догляду, а за місцем реєстрації не було кому доглядати за нею. Коли позивач дізналась про звернення ОСОБА_9 із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті сина, то неодноразово зверталась до останньої з проханням переписати свою частку спадщини на неї, на що отримувала відмову. Заяву про прийняття спадщини позивач за життя ОСОБА_9 не оскаржувала, дії Сьомої Київської державної нотаріальної контори також, тому у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

19.04.2019 ОСОБА_1 надала до суду відповідь на відзив ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , вказала, що не погоджується з тим, що ОСОБА_9 прийняла спадщину після померлого сина, оскільки будинок було поділено на окремі квартири. Зазначила про те, що ОСОБА_9 в АДРЕСА_1 була лише зареєстрована, не проживала за цією адресою, а проживала в АДРЕСА_5 , вказала на те, що строк позовної давності має відраховуватись від 28.12.2016 та не є пропущеним.

03.07.2018 вказану справу у зв`язку з закінченням повноважень судді Шклянки М.П. передано до провадження судді Мицик Ю.С. відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С. від 06.07.2018 було прийнято вказану справу до провадження та призначено підготовче судове засідання.

19.10.2018 представником ОСОБА_7 - ОСОБА_3 надано відзив, в якому останній зазначив, що спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо виконав одну з частин ст. 549 ЦК УРСР протягом 6 місяців. Ст. 560 ЦК УРСР визначає, що Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Ст. 561 ЦКУРСР визначає, що свідоцтво про право на спадщину може бути видане не раніше 6 місяців від дати відкриття спадщини, та не містить часових обмежень для подальшого і отримання. Те, що ОСОБА_8 звернулась до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину після померлого сина, ніякому разі не позбавляє її права на спадщину, на чому наполягає позивач. Крім того представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на пропущення позивачем строків звернення до суду.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30.10.2018 було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені в заявах по суті справи.

Представник відповідачів 1, 4 заперечував проти доводів позивача та просив відмовити в задоволенні позову через його безпідставність.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні вказав на те, що проживає в АДРЕСА_1 , навпроти спірного будинку. ОСОБА_9 разом із дітьми проживала на АДРЕСА_5 , крім сина ОСОБА_8 . Будинок по АДРЕСА_1 є старим, його було поділено на дві частини. До 1980 року у другій половині будинку проживали квартиранти, а потім ОСОБА_5 . ОСОБА_9 не приймала участі в утриманні будинку.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні вказала на те, що орендувала житло у 2008-2009 роках у ОСОБА_5 . ОСОБА_9 не бачила, згідно з документами одна частина будинку належала Мотроні, а у другій проживала позивач із дітьми.

Свідок ОСОБА_18 вказала на те, що позивач є племінницею її батька, проживали вони поряд. Як їй відомо, ОСОБА_9 в будинку не проживала. У 2002-2003 свідок проживала в іншому районі м. Києва, однак приходила в гості до ОСОБА_5 , в іншій частині будинку проживали орендарі.

Суд, вислухавши виступи учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши свідків, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

10.04.2018 на виконання ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 19.02.2018 Сьомою Київською державною нотаріальною конторою надано копію спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 , яка містить: заяву ОСОБА_1 від 10.09.2002 про прийняття спадщини (а.с. 124); заяву ОСОБА_9 від 06.09.2005 про прийняття спадщини (а.с. 125); свідоцтво про смерть ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 53 років (а.с. 127); звернення ОСОБА_1 до Сьомої Київської державної нотаріальної контори від 06.08.2014 з проханням видати свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_8 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . У даному зверненні зазначено про те, що на підставі рішення народного суду Дарницького району від 12.08.1974 ОСОБА_19 (дід) та ОСОБА_9 (баба) було проведено поділ домоволодіння по Ѕ частці. 18.03.1974 ОСОБА_19 на підставі договору дарування подарував ОСОБА_8 належну йому Ѕ частину будинку (а.с. 136); інформаційну довідку Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 05.06.2014, згідно якої Ѕ частина житлового будинку АДРЕСА_1 на праві власності зареєстровано на ім`я ОСОБА_8 на підставі договору дарування, посвідченого 10-ю Київською державною нотконторою 18.03.1974 (а.с. 149); свідоцтво про право на спадщину за законом видане 28.12.2016 на ј частку житлового будинку ОСОБА_1 (а.с. 162).

17.04.2018 на виконання ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 19.02.2018 Сьомою Київською державною нотаріальною конторою надано копію спадкової справи до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 , яка містить: заяву ОСОБА_10 від 24.04.2014 про прийняття спадщини за заповітом (а.с. 169); заяву ОСОБА_7 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 (а.с. 169 зв.); свідоцтво про смерть ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 87 років (а.с. 170); заяву ОСОБА_1 від 21.05.2014, як спадкоємця по представленню після смерті батька ОСОБА_8 (а.с. 176); заяву ОСОБА_4 від 30.07.2014 про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_9 (а.с. 180); заяву ОСОБА_6 від 01.08.2014 після смерті матері ОСОБА_9 ( а.с. 183); заяву ОСОБА_5 від 05.08.2014 про відмову від належної частки спадщини після смерті матері ОСОБА_9 (а.с. 185 зв.); інформаційну довідку Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 22.07.2014, згідно якої 13/50 частин житлового будинку АДРЕСА_5 на праві власності зареєстровано за ОСОБА_9 на підставі рішення народного суду (а.с. 188); заяву ОСОБА_7 від 28.01.2016, відповідно до якої остання не претендує на обов`язкову частку (а.с. 191); інформаційну довідку Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 22.07.2014, згідно до якої Ѕ частина житлового будинку АДРЕСА_1 на праві власності зареєстровано на ім`я ОСОБА_9 на підставі рішення народного суду Дарницького району м. Києва від 12.09.1968 (а.с. 188); свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_10 28.01.2016 на Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 218).

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_8 , після смерті якого відкрилася спадщина на Ѕ частку житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 1 а.с. 126 зв./.

За життя ОСОБА_8 набув право власності на Ѕ частку вказаного будинку на підставі договору дарування, посвідченого десятою Київською державною нотаріальною конторою 18.03.1974, реєстровий № 2-357, зареєстрованого Київським міським БТІ 04.04.1974 за № 21546 /т. 1 а.с. 14-15/.

Співвласником іншої частки домоволодіння була мати ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , згідно рішення народного суду Дарницького району м. Києва від 12.09.1973 /т. 1 а.с. 17/.

ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про її народження та копією свідоцтва про одруження /т. 1 а.с. 127-127 зв./.

За час життя ОСОБА_8 заповіт не залишив.

Спадкоємцями першої черги за законом є позивач ОСОБА_1 та мати померлого - ОСОБА_9 .

Згідно спадкової справи, ОСОБА_1 10.09.2002 звернулася із заявою в Сьому Київську державну нотаріальну контору про прийняття спадщини /т. 1 а.с. 123 зв./.

Крім того, 06.09.2005 із заявою про прийняття спадщини звернулася мати ОСОБА_8 - ОСОБА_9 /т. 1 а.с. 124 зв./.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про її смерть /т. 1 а.с. 170/.

Після її смерті до Сьомої Київської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини звернулися 24.04.2014 ОСОБА_10 (син), ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 (донька), ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 (онука), 30.07.2014 ОСОБА_4 (син) /т. 1 а.с. а.с. 169, 169 зв., 176 зв., 180/.

ОСОБА_6 заявою від 01.08.2014 до Сьомої Київської державної нотаріальної контори відмовився від належної йому частки спадщини після смерті ОСОБА_9 на користь доньки ОСОБА_7 /т. 1 а.с. 183 зв./.

ОСОБА_5 заявою від 05.08.2014 до Сьомої Київської державної нотаріальної контори відмовився від належної йому частки спадщини після смерті ОСОБА_9 на користь онуки померлої доньки ОСОБА_1 /т. 1 а.с. 185/.

29.01.2016 державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Палій Р.С. видано свідоцтво на право на спадщину за заповітом на Ѕ частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала померлій ОСОБА_9 /т. 1 а.с. 218 зв./.

Таким чином на час розгляду справи співвласниками житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_10 частка якого складає 1/2 від домоволодіння та ОСОБА_1 частка якої складає ј від домоволодіння. На іншу ј частку вказаного домоволодіння свідоцтво про право на спадщину не видавалося.

Позивач звертаючись за захистом свого права вказує на те, що за життя її батьку ОСОБА_8 належала Ѕ частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель в АДРЕСА_1 . Після смерті батька, 10.09.2002 вона звернулась до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, яка складала Ѕ частину вказаного житлового будинку. ОСОБА_9 із заявою про прийняття спадщини на спірний житловий будинок після смерті сина ОСОБА_8 звернулася з пропуском строку для прийняття спадщини та свідоцтво про право на спадщину після смерті сина не отримала.

Як вбачається з матеріалів справи, із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину позивач звернулась до Сьомої Київської державної нотаріальної контори 18.07.2014 /т. 1 а.с. 132/.

23.07.2014 року завідувачем Сьомої Київської державної нотаріальної контори позивачу роз`яснено про те, що ОСОБА_9 надала паспорт в якому був штамп про реєстрацію в спадковому будинку, тобто ОСОБА_9 є спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину, виходячи з цього Ѕ частина житлового будинку розподіляється між двома спадкоємцями ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , запропоновано останній отримати свідоцтво про право на спадщину на ј частину житлового будинку /1 а.с. 132 зв./.

28.12.2016 державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_1. видано свідоцтво на право на спадщину за законом на ј частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала померлому ОСОБА_8 /т. 1 а.с. 162/.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Крім цього, згідно до абзаців 13, 14 п.1 листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13, «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини).

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Відповідно ст. 525 ЦК Української РСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ст. 526 ЦК Української РСР, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. (ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР)

Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК України (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Відповідно до ст. 553 ЦК України (1963 р.) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Згідно з п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, в редакції, чинній на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 , доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Згідно п.211 розділу 22 Інструкції про вчинення нотаріальних дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5, чинної на час звернення ОСОБА_9 із заявою про прийняття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що ОСОБА_9 в будинку АДРЕСА_1 була лише зареєстрована, але не проживала за цією адресою, а мешкала в АДРЕСА_5 , у зв`язку з чим спадщину не прийняла. Крім того вказувала, що житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель в АДРЕСА_1 . був поділений в натурі за домовленостю співвласників ОСОБА_9 та ОСОБА_19 у 1973 році.

Водночас суд не може погодитися з такими доводами позивача виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 з 22.02.1956 по 05.02.2014 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою КП «Господар Дарницького району м. Києва від 30.04.2014 /т. 1 а.с. 171/.

Згідно квитанції № 5397/0489 від 20.09.2003 ОСОБА_9 було сплачено земельний податок за користування земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 , що свідчить про користування останньою земельною ділянкою /т. 2 а.с. 42/.

Згідно Витягу з протоколу № 67 від 26.09.2003 ОСОБА_9 було встановлено пенсію за особливі заслуги перед Україною по місцю її проживання АДРЕСА_1 /т.2 а.с. 43/.

Згідно акту прийому передачі цінних паперів до Договору купівлі продажу № 115-В від 13.03.2002, ОСОБА_9 купувала цінні папери та вказувала адресу свого постійного місця проживання: АДРЕСА_1 . 2 а.с. 44/.

Згідно страхового свідоцтва серії НОМЕР_1 та квитанції серії НОМЕР_2 від 10.03.1989, ОСОБА_9 страхувала житло за адресою АДРЕСА_1 . 2 а.с. 45-46/.

В платіжній квитанції серії ЛВ № 838919 ОСОБА_9 також вказує місце свого проживання адресу: АДРЕСА_1 . 2 а.с. 47/.

Згідно карти медичного обстеження ОСОБА_9 за 1987 рік, вона отримувала медичну допомогу саме за адресою: АДРЕСА_1 . 2 а.с. 49-50/.

Надані письмові докази спростовують твердження позивача про те, що ОСОБА_9 ніколи не мешкала за адресою: АДРЕСА_1 та не вела там господарство.

Таким чином вона повністю виконала приписи ст. 549 ЦК УРСР та прийняла спадщину після смерті сина ОСОБА_9 .

З викладених підстав суд не бере до уваги покази свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , оскільки вони не узгоджуються з письмовими доказами у справі.

Також суд відмічає, що інші наведені сторонами доводи в обґрунтування своїх позиції не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суду не надано доказів того, що фактично житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель в АДРЕСА_1 . був поділений в натурі за домовленістю співвласників ОСОБА_9 та ОСОБА_19 у 1973 році.

Так в матеріалах справи містяться Рішення № 544 виконкому Дарницької районної ради депутатів трудящих від 13 серпня 1973 року «Про затвердження актів прийому до експлуатації індивідуальних будинків, оформлення права особистої власності та розгляд заяв громадян», яким було затверджено Акт прийому до експлуатації індивідуального будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_19 і складається з однієї квартири житловою площею 30,77 кв.м. та підсобних приміщень, Рішення № 332 виконкому Дарницької районної ради народних депутатів від 11.07.1988 року, яким вирішено затвердити існуюче планування будинків, частин їх в зв`язку з газифікацією, внутрішнім переплануванням, забудовою різних приміщень та надвірних споруд слідуючим громадянам: 2.5. Частина будинку АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_8 . Частина будинку складається з 3-х житлових кімнат пл. 33,9 кв.м., 2-х підсобних приміщень пл. 10,5 кв.м., технічний паспорт на вищевказаний житловий будинок станом на 11.04.1988 р., де підтверджується його поділ на дві окремі квартири - № 1 та № 2 з виділенням окремих приміщень (житлових та нежитлових), окремі будинкові книги, реєстрація співвласників окремо у квартирі АДРЕСА_6 . ОСОБА_8 .. Водночас єдиним доказом, що підтверджує факт поділу домоволодіння в натурі, є державна реєстрація права власності на окремі домоволодіння.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.

Водночас, суд не знаходить підстав для визнання свідоцтва, виданого 28.12.2016 державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_1. на право на спадщину за законом на ј частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала померлому ОСОБА_21 , оскільки судом встановлено, що ОСОБА_9 фактично прийняла спадщину, виходячи з цього Ѕ частина спірного житлового будинку розподіляється між двома спадкоємцями, тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_9 . Таким чином в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Враховуючи, що вимога про визнання права власності на ј частку житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є похідною від вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, вона також не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Одним із таких випадків, що створює правові наслідки втрати права особи на судовий захист, є пропуск строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з матеріалів справи, з позовом до суду ОСОБА_1 звернулася 12.07.2017, а про порушення свого права дізналася з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті батька тобто ІНФОРМАЦІЯ_5 , таким чином суд приходиться до висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущено.

Даючи оцінку зібраним по справі доказам, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

У відповідності до ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 83, 141, 258, 263, 265, 268, 354-356 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - Головне управління юстиції м. Києва, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності,- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 , р.н.о.к.п.п. невідомий.

Відповідач: ОСОБА_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. невідомий.

Відповідач: ОСОБА_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 , р.н.о.к.п.п. невідомий.

Відповідач: ОСОБА_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , р.н.о.к.п.п. невідомий.

Третя особа: Головне управління юстиції м. Києва, м. Київ, пров. Музейний, 2-Д.

Повний текст рішення виготовлено 20.12.2019.

Суддя: