Номер провадження 2/754/3501/19
05 лютого 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді - Лісовської О.В.
за участю секретаря - Грей О.П.
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Окрім позивачки, в квартирі зареєстровані її колишній чоловік ОСОБА_3 та її брат ОСОБА_4 В вищевказаній квартирі відповідачі не проживають, однак залишилися зареєстрованими за даною адресою. Крім того, факт не проживання підтверджується актами від 30.08.2017 року, 31.08.2018 року та 23.10.2018 року. Враховуючи те, що позивачка не має можливості належним чином здійснювати своє право власності та користування квартирою у зв'язку із реєстрацією в ній відповідачів, вона звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник повністю підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутність відповідачів, за наявних у справі матеріалів.
Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутність представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів.
Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира АДРЕСА_1.
Дана квартира належить на праві власності позивачці ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 04.11.1999 року НОМЕР_3 та Договору дарування Ѕ частини квартири від 17.01.2008 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Прядко Т.А. (а.с.4-5).
Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_3 є колишнім чоловіком позивачки, а відповідач ОСОБА_4 є братом позивачки.
В спірній квартирі, окрім позивачки ОСОБА_1, на даний час зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи № 30574402 від 30.05.2018 року, № 2024705 від 26.10.2018 року, №2024701 від 26.10.2018 року, чим створюють перешкоди для позивачки у здійсненні нею права користування та розпорядження квартирою (а.с. 12, 16).
У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 вказує про те, що відповідачі у квартирі не проживають, квартплату та комунальні послуги не сплачують, у зв'язку з чим вона просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 підтвердила факт непроживання відповідачів в зазначеній квартирі.
Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, право власності позивача на спірну квартиру, що включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку та порушується на даний час.
Крім того, частиною 1 ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Статтею 72 ЖК України зазначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо.
Факт непроживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 підтверджується Актами про непроживання осіб за місцем реєстрації від 12.07.2018 року, 30.08.2017 року, 31.08.2018 року, 23.10.2018 року (а.с. 8-11).
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є підставними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 12, 19, 81, 141, 263-265, 280-283 ЦПК України, Конституцією України, ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.
Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_1.

Відповідач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, адреса реєстрації: АДРЕСА_1.

Відповідач - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса реєстрації: АДРЕСА_1.

Третя особа - Деснянська районна в м. Києві державна адміністрації, , адреса: м. Київ, пр. Маяковського, 29.

Повний текст рішення виготовлений 07 лютого 2019 року.

Суддя О.В.Лісовська