Провадження № 2/761/232/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді Притули Н.Г.

при секретарях: Лукянчук А.О., Припутневич В.І.,

за участіпозивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5: ОСОБА_6,

третьої особи: ОСОБА_7,

представника третьої особи: ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_7 про встановлення порядку користування квартирою, -

В С Т А Н О В И В:

15 серпня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

-у користування ОСОБА_1 виділити житлову кімнату площею 22,2 кв.м. та частину кімнати площею 20,3 кв.м. - розміром 6,1 кв.м.

-у користування ОСОБА_4 виділити частину житлової кімнати площею 20,3 кв.м. - розміром 14,2 кв.м., що відповідає його частині (1/25 частина) квартири. В рахунок частки в розмірі 14,2 кв.м. ОСОБА_4 в спірній квартирі, компенсувати останньому грошові кошти за його частину квартири;

-таким чином у користування ОСОБА_1 виділити житлові кімнати площами 22,2 кв.м. та 20,3 кв.м.

-у користування ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виділити житлову кімнату площею 28,5 кв.м. в рівних частках разом з балконом;

-в загальному користуванні залишити: кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор.

Вимоги обґрунтовані тим, що квартира належить на праві спільної часткової власності сторонам та між співвласниками не досягнуто згоди щодо оплати за комунальні послуги, так як їх несе лише позивач, а відповідачі матеріальних витрат не несуть та оскільки не встановлено порядку користування квартирою розділити особові рахунки не має можливості, в зв'язку з відсутністю згоди на добровільний розподіл.

30.01.2017 року до суду надійшли заперечення ОСОБА_4 на заявлені вимоги в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що він з 26.03.1988 року не проживає в квартирі в зв'язку з одруженням. На момент приватизації у кімнаті площею 22,2 кв.м. проживали ОСОБА_5 та ОСОБА_3, у кімнаті площею 28,5 кв.м. проживав ОСОБА_7 разом з покійною дружиною, у кімнаті площею 20,3 кв.м. не проживав ніхто так як вона є прохідною. Як зазначає відповідач, позивач зазначає неправдиву інформацію щодо небажання добровільно розподілити користування квартирою, так як будь-яких пропозицій з його боку не було та він до листопада 2015 року не знав про укладення договору довічного утримання. Крім того відповідач зазначив, що ОСОБА_7 постійно порушував його право власності так як не надавав можливості користуватись квартирою.

30.01.2017 року до суду надійшли заперечення на позовну заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в яких вони просять відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що відповідачі ніколи не бачили позивача який не виявляв бажання з ними зустрітись, жодних пропозицій не висловлював. ОСОБА_7 постійно порушував їх права як співвласників квартири, погрожував відключенням світла, води, газу та опалення, вигнати з квартири, ніколи не прибирав квартиру, постійно смітив, палив у кімнаті, не робив сам ремонт у квартирі та забороняв їм робити дрібний ремонт для нормального проживання в квартирі. На неодноразові пропозиції продати квартиру ОСОБА_7 відмовляв. Крім того ОСОБА_7 систематично порушує правила співжиття і робить неможливим проживання відповідачів в квартирі. Спільне проживання співвласників в квартирі неможливе. Відповідачі сплачують квартплату за 41,04 кв.м. з серпня 2015 року. Проте всіма послугами користується лише ОСОБА_7 Позивач не наводить жодної обставини щодо необхідності зміни існуючого порядку користування квартирою.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та пояснила, що вона не згодна на виділ їй в користування кімнати площею 28,5 кв.м. так як вона в непридатному для проживання стані, а в кімнаті яку вона займає площею 22,2 кв.м. вона провела ремонтні роботи та лише в ній погоджується проживати.

Представник ОСОБА_5 також заперечив проти задоволення позовних вимог так як це суперечить інтересам відповідача.

ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог так як він може погодитись на продаж квартири за ринковою вартістю та отримання від суми продажу 1/5 частини коштів, що відповідає його частці у праві власності на квартиру.

Третя особа - ОСОБА_7 та його представник підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, вислухавши сторони, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (стаття 29 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (стаття 319 ЦК України)

Згідно зі ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності з положеннями статті 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (стаття 355 ЦК України).

Стаття 356 ЦК України визначає, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Крім того, згідно з положеннями статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном (стаття 360 ЦК України).

Стаття 104 ЖК УРСР визначає, що член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу.

У разі відмовлення членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Згідно з статтею 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Як встановлено в судовому засіданні, квартира АДРЕСА_1 на даний час належить на праві власності наступним особам:

-ОСОБА_3 - 1/5 частина на підставі свідоцтва про право власності від 02.10.1997 року

-ОСОБА_5 - 1/5 частина на підставі свідоцтва про право власності від 02.10.1997 року

-ОСОБА_4 - 1/5 частина на підставі свідоцтва про право власності від 02.10.1997 року

-ОСОБА_1 - 2/5 частин на підставі Договору довічного утримання (догляду) від 02.04.2015 року.

З копії технічного паспорту вбачається, що квартира має загальну площу 102,6 кв.м. та житлову площу 71,0 кв.м., а тому одному співвласнику на його частину припадає 14,2 кв.м. житлової площі (71,0 кв.м. / 5 частин), а тому відповідно кожен співвласник має право користуватись:

-ОСОБА_3 - 1/5, що становить 14,2 кв.м. житлової площі

-ОСОБА_5 - 1/5, що становить 14,2 кв.м. житлової площі

-ОСОБА_4 - 1/5, що становить 14,2 кв.м. житлової площі

-ОСОБА_1 - 2/5, що становить 28,4 кв.м. житлової площі.

Крім того як вбачається, квартира має три кімнати, проте з них лише дві ізольовані, а тому немає можливості кожному із співвласників виділити в користування окрему кімнату.

Позивач просив в рахунок частки ОСОБА_4 в розмірі 14,2 кв.м. в спірній квартирі, компенсувати останньому грошові кошти за його частину квартири. Проте суду не було надано оцінки вартості квартири та не внесені кошти на депозитний рахунок суду, що позбавляє суд вирішити питання відшкодування ОСОБА_4 вартості його частки у квартирі.

Позивач також просив виділити у його користування кімнату площею 22,2 кв.м., а відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виділити житлову кімнату площею 28,5 кв.м. в рівних частках разом з балконом. Проте відповідачі категорично заперечували проти надання їм в користування вказаної кімнати так як вона в непридатному для проживання стані, а кімната площею 22,2 кв.м., яка на даний час перебуває в їх користуванні має належні умови для проживання так як вони там зробили косметичний ремонт та встановили вбудовані шафи.

В той же час позивач не надав суду доказів, що кімната площею 28,5 кв.м. перебуває в такому ж стані як і кімната площею 22,2 кв.м.

Стаття 744 ЦК України визначає, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно п.11 Договору довічного утримання (догляду) від 02.04.2015 року та ст.750 ЦК України набувач зобов'язався безкоштовно забезпечувати відчужувача житлом у квартирі, частка якої йому передана за даним договором довічно.

Також в судовому засіданні було встановлено, що позивач в квартирі не проживає. Водночас як вбачається з позовних вимог, він бажає встановити порядок користування квартирою та виділити собі в користування кімнати, а не ОСОБА_7

В судовому засіданні позивач пояснив, що він звернувся з цим позовом з тією метою, щоб в подальшому розділити особові рахунки та нести витрати за утримання житла згідно з частками кожного із співвласників. Також позивач пояснив, що всі витрати за житлово-комунальні послуги несе ОСОБА_7

Проте ОСОБА_3 надала суду копії квитанцій про сплату за житлово-комунальні послуги за квартиру, а саме: опалення, утримання будинку та прибудинкової території. ОСОБА_7 не заперечував, що ОСОБА_3 сплачує частину квартплати та за опалення.

ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що він не платить за утримання будинку та за опалення так як він уже тридцять років не проживає в квартирі та не має там окремої кімнати в якій він може проживати.

Як спостерігалось в судовому засіданні, між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 склалися неприязні стосунки. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснювали, що вони не будуть жити разом з ОСОБА_7 так як це неможливо та вони бажають продати квартиру за ринковою ціною та отримати кошти згідно із власною часткою. Позивач також не заперечував проти відчуження квартири та придбання квартири для ОСОБА_7

Сторонам під час слухання справи неодноразово надавався час для мирного врегулювання спору, проте сторони так і не уклали мирову угоду.

На підставі ухвали суду від 22.06.2017 року була призначена будівельно-технічна експертиза для визначення варіантів порядку користування квартирою. Однак позивач не оплатив експертизу та справа повернулась без висновку експерта.

Отже, так як позивач не має законом передбачених підстав для звернення до суду із позовом про встановлення порядку користування квартирою, зокрема для себе, визначення порядку користування квартирою на даний час неможливо з дотриманням прав всіх співвласників, а тому суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 77-83, 89, 95, 259, 263, 265 ЦПК України суд, -

вирішив:

Відмовити в позовіОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_7 про встановлення порядку користування квартирою-в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 01 лютого 2019 року

Суддя: Н.Г.Притула