27 серпня 2019 р. м.Черкаси
судді Храпка В.Д. по справі за поданням державного виконавця Соснівського ВДВС міста Черкаси Головного територіального управління юстиції в Черкаській області про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за кордон без вилучення паспорта громадянина України.
У квітні 2017 року державний виконавець Соснівського ВДВС м. Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (далі державний виконавець) звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 за кордон без вилучення паспорта громадянина України.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2017 року подання задоволено.
Тимчасово обмежено в праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого АДРЕСА_1 на період існування заборгованості в сумі 1 505 388 грн., або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках.
На вказану ухвалу суду ОСОБА_1 03 липня 2019 року направив апеляційну скаргу.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року апеляційна скарга задоволена. Постановлено нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні подання державного виконавця.
Вказана постанова ухвалена з порушенням норм процесуального законодавства.
Суддя, постановляючи ухвалу про встановлення тимчасового обмеження виїзду за кордон, керувався ст. 377-1 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», п. 8 ст. 19 Закону України «Про державну прикордонну службу України» та виходив з того, що боржник може виїхати в іншу країну, оскільки має паспорт громадянина України для виїзду за кордон (закордонний паспорт) і відповідно може ухилятися від виконання рішення суду, що призведе до порушення прав та інтересів стягувача.
Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.
Статтею 6 Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.
Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV.
За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 вказаного Закону державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням.
Отже, Законом встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.
Під ухиленням боржника від зобов`язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.
Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.
Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва стягнуто солідарно із ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ТОВ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 1 442 881 грн., а рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 000 грн.
Постановою державного виконавця від 01 червня 2016 року відкрито виконавче провадження і направлена рекомендованим листом копія вказаної постанови.
Державним виконавцем проведено всі дії, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження» дії по виявленню майна боржника, що підтверджується копіями відповідних запитів та відповідей на запити.
26 липня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося із заявою до державного виконавця про звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.
Державним виконавцем 09 серпня 2016 року було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 , що вказана місцем виконання рішення з метою перевірки майнового стану боржника, але провести виконавчі дії не було можливим оскільки було встановлено, що за вказаною адресою мешкають батьки боржника, якими не було надано доступу до помешкання державному виконавцю.
ОСОБА_1 не оскаржував рішення судів про стягнення із нього боргу, що підтверджує про те, що він із рішеннями судів згідний і знав про постановлення таких рішень.
Також ОСОБА_1 не оскаржував постанови про відкриття виконавчого провадження, що свідчить про те, що він згідний із вказаною постановою.
Ухиляння від виконання рішення суду може бути як в діях боржника так і в його бездіяльності. Рішення суду може виконуватися як в добровільному, так і в примусовому порядку.
Стаття 377 ЦПК України, яка діяла на час постановлення судом першої інстанції, регулювала процесуальний порядок вирішення спору.
Підстави для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон встановлені Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі Закон № 3857-ХІІ).
Відмовляючи в задоволенні клопотання апеляційний суд послався на п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-ХІІ, який передбачає, що громадянинові України може бути тимчасово обмежено у виїзді якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язання заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.
Спір про виконання зобов`язання був вирішений в установленому законом порядку рішенням суду.
Вказана норма закону не передбачає ухилення від виконання зобов`язання.
ОСОБА_1 достовірно знаючи, що відповідно до нього існує невиконане зобов`язання, покладене на нього судом, не здійснив жодної дії по виконанню зобов`язання починаючи із постановлення судових рішень і до цього часу не сплативши жодної копійки на його виконання.
Апеляційним судом при постановленні вказаного судового рішення порушено як конституційну засаду судочинства, передбачену ст. 129 Конституції України, а саме обов`язковість судового рішення, так і право на справедливий суд, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Суддя В.Д. Храпко