КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1392/2019
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва в складі судді Таран Н.Г. ухвалене в м. Київ 09 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання правочину недійсним, просив визнати укладений між ОСОБА_1 за довіреністю підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_2 правочин, а саме договір позики від 07 вересня 2016 року, недійсним.

В позові посилався на те, що більше чотирьох років перебуває у місці позбавлення волі у Бориспільській виправній колонії № 119. В серпні 2016 року мати позивача ОСОБА_4 звернулась до нього, щоб він зробив нотаріальне доручення на адвоката ОСОБА_3 для переоформлення Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, яка належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 1997 року, з метою уникнення її конфіскації.

29 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір про надання правової допомоги на предмет укладення договору купівлі-продажу Ѕ частини квартири за вищевказаною адресою, яка на підставі приватної власності належить її сину ОСОБА_1

06 вересня 2016 року позивач оформив нотаріальне доручення на ім'я ОСОБА_3 для переоформлення Ѕ частини квартири за вищезазначеною адресою.

14 вересня 2016 року позивачем укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, в інтересах позивача діяв ОСОБА_5 на підставі доручення, яке оформив йому сам позивач на прохання своєї матері. За цим договором Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за вищезазначеною адресою переходить у власність ОСОБА_4 за 450000,00 грн.

14 вересня мати позивача передала ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 2500 доларів США відразу після закінчення оформлення документів. ОСОБА_3 після закінчення оформлення документів на квартиру запропонував ОСОБА_4 написати від свого імені на його ім'я договір позики на суму 500000 грн. нібито для того, щоб оскаржити конфіскацію легкового автомобіля позивача.

В кінці вересня 2016 року ОСОБА_4 повідомила ОСОБА_3 про те, що більше не хоче користуватись надалі його послугами, тому що він не є адвокатом та ввів її в оману в питанні конфіскації майна. Після цього ОСОБА_3 почав звертатись до Деснянського районного суду м. Києва з безпідставними позовними заявами до ОСОБА_4 та позивача.

В ході одного з позовів по справі № 754/1637/2017 про визнання договору купівлі-продажу квартир недійсним та стягнення грошових коштів позивач дізнався про існування договору позики з ОСОБА_6 на суму 1000000,00 грн. від 07 вересня 2016 року, підписаного ОСОБА_3 від імені позивача на підставі довіреності від 06 вересня 2016 року, яку позивач надав лише для оформлення продажу квартири.

Вказував, що позивач не мав наміру підписувати договір позики і отримувати грошові кошти і на це не було його волі, вказану угоду ОСОБА_3 вчинив без відома позивача, зловживаючи наявністю довіреності та перевищивши свої повноваження, які передбачені в довіреності.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

ПозивачОСОБА_1, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 листопада 2018 року та прийняти нове, яким його позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 посилався на наступне.

Позивач не мав наміру підписувати договір займу і отримувати грошові кошти, вказану угоду ОСОБА_3 вчинив без відома позивача, зловживаючи наявністю довіреності та перевищивши свої повноваження, які передбачені в довіреності, і на це не було його волі.

В суді першої інстанції належним чином доведено, те що у ОСОБА_3 не було повноважень підписувати спірний договір позики та в подальшому позивачем не було схвалення правочину.

Відповідно до висновку експертного семантико-текстуального дослідження № 14585 від 09 січня 2018 року, зробленого спеціалістом Фраймович Л.В. ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» за об'єктивним змістом тексту довіреності, яка була видана 06 вересня 2016 року ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_3 та посвідчена приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Ткачем Є.В. за реєстровим № 853, відсутні вказівки на те, що ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 повноваження на підписання договору займу з фізичними особами, в тому числі і на підписання договору займу від 07 вересня 2016 року з ОСОБА_2 на суму 1000000,00 грн.

Договір позики від 07 вересня 2016 року було підписано ОСОБА_3 із перевищенням та зловживанням своїми повноваженнями в довіреності без волі та згоди на те самого позивача. Позивачу та його родичам або представникам по закону не було відомо про існування договору займу. Позивачем не надавались повноваження ОСОБА_3 підписувати будь-які договори займу.

Судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а також мало місце грубе порушення норм матеріального права.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 06 вересня 2016 року підписав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Ткачем Є.В. та зареєстровану в реєстрі за № 853 на ім'я ОСОБА_3 (а. с. 9).

07 вересня 2016 року ОСОБА_3, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності від 06 вересня 2016 року, та ОСОБА_2 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 та ОСОБА_1, інтереси якого представляє ОСОБА_3 на умовах солідарної відповідальності, під гарантію Ѕ частини квартири за адресою АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, взяли в борг у ОСОБА_2 гроші в сумі 1000000 грн. строком до 30 вересня 2016 року. У випадку неповернення грошей до 30 вересня 2016 року наступають правові наслідки, передбачені ст. ст. 549, 550, 551 ЦК України, а саме пеня у вигляді 1 % від суми позики за кожен день прострочення, що складає 10000 грн. (а. с. 7).

01 лютого 2017 року ОСОБА_2 склав розписку про те, що отримав від ОСОБА_3 за договором позики від 07 вересня 2016 року гроші в сумі 1000000 грн. як тіло позики і пеню за 123 дні прострочення в розмірі 1023000 грн. З моменту отримання грошей він, ОСОБА_2, матеріальних претензій до ОСОБА_3 не має, так як він розрахувався повністю за себе і за ОСОБА_1 (а. с. 8).

Також судом встановлено, що 14 вересня 2016 року ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої 06 вересня 2016 року приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Ткачем Є.В. за реєстровим № 853, уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу Ѕ частки квартири, за умовами якого продавець в особі представника продав та передав покупцю, а покупець купила та прийняла від продавця Ѕ частку квартири під АДРЕСА_1 (а. с. 10 - 11).

ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним і стягнення грошових коштів за договором позики від 07 вересня 2016 року в якості зворотної вимоги (регресу) до солідарного боржника в розмірі 2230000 грн., що складається із тіла позики і пені (а. с. 12 - 13).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що стороною позивача не надано будь-якого об'єктивного і переконливого доказу того, що особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, у зв'язку з чим вважає ці обставини позивачем недоведеними, а тому позовні вимоги з цих підстав задоволенню не підлягають.

Разом із тим, поза увагою суду першої інстанції залишились ті обставини, що свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував не помилкою сторони правочину, а перевищенням та зловживанням відповідачем ОСОБА_3 своїх повноважень в довіреності без волі та згоди на те самого позивача, оскільки відповідачу не надавалося доручення укласти договір позики. Іншою підставою позову є ті обставини, що за даним договором позики позивач грошові кошти не отримував.

Ці ж доводи викладені позивачем і в апеляційній скарзі.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки довіреності від 06 вересня 2016 року, не проаналізував обсяг повноважень, наданих даною довіреністю представнику, доводи позовної заяви не перевірив та розглянув справу за іншими підставами позову, аніж просив позивач, відтак рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права, таке рішення не є законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті вимоги ОСОБА_1, апеляційний суд виходить із наступного.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями частини другої та третьої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з частиною третьої цієї ж статті представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, третьої 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Із матеріалів справи вбачається, що 06 вересня 2016 року ОСОБА_1 підписав довіреність на ім'я відповідача ОСОБА_3, яку посвідчив приватний нотаріус Ткач Є.В. за місцем перебування довірителя, а саме в Бориспільській виправній колонії № 119 за адресою Київська область, Бориспільський район, с. Мартусівка вул. Бориспільська 1.

Цією довіреністю ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 на вчинення від його імені юридичних дій, а саме: бути його представником в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, незалежно від їх підпорядкування та форм власності, з усіма необхідними повноваженнями з питань управління та розпорядження всім своїм майном, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, укладати всі дозволені законом угоди по управлінню та розпорядженню майном: купувати, продавати, приймати в дар, міняти, здавати в оренду та орендувати, заставляти та приймати в заставу житлові будинки, квартири, земельні ділянки, подавати та отримувати всі необхідні документи (в тому числі заяви про реєстрацію та зняття з обліку за певною адресою; заяви, що майно не є спільною сумісною власністю, проводити розрахунки за укладеними угодами, підписувати договори від його імені, зареєструвати право власності на майно; приватизувати (оформити право власності) на його ім?я на будинки, квартири, гараж, отримувати інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав, оформлювати та підписувати договори на обслуговування, одержувати належні йому майно і гроші (вклади), цінні папери, приватизаційні сертифікати, а також документи та довідки від усіх осіб, установ, підприємств, організацій, замовляти та отримувати дублікати будь-яких документів, бути його представником у відділеннях будь-яких банків України, відділень зв'язку та телеграфу з будь-яких підстав; відкривати та розпоряджатися рахунками в усіх банківських та інших фінансових установах України, в тому числі рахунками відкритими в Ощадному Банку України, в разі необхідності закривати рахунки, також розпоряджатися банківським сейфом (скринькою), оформленою на його ім'я, укладати (подовжувати, розривати, укладати додаткові угоди) договори по відкритим банківським рахункам, та банківським скринькам (сейфам), отримувати готівкові кошти, належну йому пенсію, відшкодування, нарахування, компенсації, дотації, замовляти та отримувати електронне пенсійне посвідчення, укладати угоди зі страховими компаніями та отримувати страхові відшкодування і виплати; оформлювати субсидії, користуватися сейфами, осередками, одержувати поштову, телеграфну та будь-яку іншу кореспонденцію, в тому числі грошову та посилочну; отримувати медичні довідки, виписки, експертні висновки, оформлювати та отримувати паспорт громадянина України для поїздок за кордон на його ім?я, знімати його з реєстраційного обліку та ставити на реєстраційний облік, а також вести від його імені справи у всіх державних установах, кооперативних та громадських організаціях, на підприємствах усіх форм власності, розписуватись за нього, бути представником в органах нотаріату з питання оформлення спадщини на його ім?я (з правом отримання свідоцтва про право на спадщину), а також вести справи в усіх судових установах з усіма правами, які надаються законом позивачу, відповідачу, третій особі та потерпілому, в тому числі з правом повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміни предмету позову, укладання мирової угоди, оскарження рішення суду, подання виконавчого листа до стягнення, одержання присудженого майна та грошей.

За цією довіреністю представник уповноважений отримувати та підписувати від його імені всі документи, включаючи договори, угоди, заяви будь-якого змісту (в тому числі, але не обмежуючись, про його сімейний стан, реєстрацію права власності), знімати його з реєстраційного обліку, отримувати будь-які довідки, документи, в тому числі довідку Форми № 3 в Житлово-експлуатаційній конторі, технічну документацію в Бюро технічної інвентаризації, документи про реєстрацію права власності в реєстраційних органах, витяги з державного земельного кадастру, експертну грошову оцінку нерухомого майна та інше, сплачувати державне мито, кошти за виготовлення та оформлення документів, всі необхідні платежі, в тому числі узгоджувати всі питання, що виникатимуть в процесі виконання повноважень, а також виконувати всі інші дії, пов'язані з цією довіреністю.

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, із змісту довіреності вбачається, що вона видана на представництво ОСОБА_1 з питань управління та розпорядження всім його майном, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, укладання всіх дозволених законом угод по управлінню та розпорядженню майном, та конкретизовано обсяг юридичних дій, які може вчиняти представник.

Саме на виконання цих повноважень представник за довіреністю уповноважений отримувати та підписувати від імені ОСОБА_1 всі документи, включаючи договори, угоди, заяви будь-якого змісту (абзац 3 довіреності).

Отже, довіреність від 06 вересня 2016 року видана ОСОБА_1 на управління та розпорядження лише наявним майном, а не набуття нового, в тому числі шляхом укладення договорів позики, а відтак апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3, укладаючи договір позики від 07 вересня 2016 року від імені та інтересах ОСОБА_1 та на умовах солідарної відповідальності з ним, перевищив свої повноваження.

Під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 пояснив, що третій абзац довіреності розширював його повноваження як представника та надавав можливість отримувати та підписувати від імені ОСОБА_1 всі документи.

Апеляційний суд не може з цим погодитись, оскільки окремі пункти довіреності можуть лише конкретизувати юридичні дії, які належить вчиняти представнику на виконання обумовленої мети її видачі (управління та розпорядження наявним майном), а не суперечити їй та не виходити за її межі.

Статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Отже, стаття 241 ЦК України презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень.

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_3 уклав договір позики від імені ОСОБА_1 за відсутності волевиявлення останнього як сторони правочину, даний договір не було схвалено ОСОБА_1 як особою, в інтересах та від імені якої його вчинено з перевищенням повноважень представника, договір позики від 07 вересня 2016 року не створив для позивача цивільних прав та обов'язків, а отже підлягає визнанню недійсним.

Разом із тим, апеляційний суд приймає до уваги, що за договором позики від 07 вересня 2016 року грошові кошти набуто у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на умовах солідарної відповідальності, тобто в результаті укладення цього договору відповідач створив цивільні права та обов'язки для себе.

Враховуючи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не заперечували обставин укладення договору позики між собою під час розгляду справи по суті та не оскаржували його, визнання недійсним договору позики в цілому буде порушувати їх права та обов'язки, які виникли на підставі укладення цього правочину.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про необхідність визнання недійсним договору позики від 06 вересня 2016 року в частині його укладення від імені та в інтересах ОСОБА_1 на умовах солідарної відповідальності з ним.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із відповідачів із кожного на користь позивача судові витрати за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 800 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 листопада 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним задовольнити частково.

Визнати договір позики, укладений 07 вересня 2016 року між ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3, та ОСОБА_2, недійсним в частині його укладення від імені та в інтересах ОСОБА_1 на умовах солідарної відповідальності з ним.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Стягнути із ОСОБА_2 (АДРЕСА_2), ОСОБА_3 (АДРЕСА_3, ІПН НОМЕР_1) із кожного на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_2) судові витрати в розмірі 800 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.