Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 309/2376/15-ц

провадження № 61-814св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Ляшко Вікторія Олександрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області, у складі судді Сідей Я. Я., від 04 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області, у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Куштана Б. П., Джуги С. Д., від 05 грудня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Ляшко В. О., про скасування свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності на земельну ділянку.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_4 . Спадкоємцями після її смерті є вона (за заповітом), ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (за законом). До складу спадкового майна входять житловий будинок та земельна ділянка площею 0,0615 га по АДРЕСА_1 для обслуговування цього будинку.

13 червня 2012 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/3 частини вказаного вище майна, а відповідачі - по 1/6 частині цього майна за законом. 16 березня 2015 року на електронних торгах вона придбала у них по 1/6 частині зазначеного будинку та стала його власником у цілому.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд скасувати свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 13 червня 2012 року відповідачам на 1/6 частину земельної ділянки кожному, визнати за нею право власності на вказану вище земельну ділянку у цілому, оскільки згідно з положеннями статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розташований.

Справа розглядалась судами неодноразово

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі є власниками частини спірної земельної ділянки на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих згідно чинного законодавства, і підстав для визнання права власності на цю земельну ділянку у цілому за позивачем немає.

Також місцевий суд послався на пропуск строків позовної давності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 12 липня 2016 року рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0615 га, розташовану по АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення місцевого суду та частково задовольняючи позовні вимоги заявника про визнання права власності на земельну ділянку за позивачем, апеляційний суд виходив із того, що позивачка придбала частини будинку, що належали відповідачам, тому право власності на земельну ділянку, на якій він розташований, перейшло до неї відповідно до положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, оскільки житловий будинок і земельна ділянка мають становити одне ціле.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 12 липня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на новий апеляційний розгляд суд касаційної інстанції вказав про те, що апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив рішення суду першої інстанції та фактично залишив право власності на ту саму земельну ділянку у двох осіб, що є неможливим.

Суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про визнання за позивачкою права власності на належні відповідачам частки земельної ділянки, не врахував, що право власності має абсолютний характер і є непорушним за виключенням випадків, встановлених законом, та не перевірив доводів про те, що ці частки є окремими об`єктами цивільних прав і набуті ними правомірно, а також те, що ОСОБА_1 належить 2/3 частини цієї земельної ділянки і саме на належній їй частині розміщено житловий будинок.

Крім того, судом касаційної інстанції зазначено, що згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 06 грудня 2017 року рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2016 року змінено, виключено із мотивувальної частини рішення посилання на таку правову підставу для відмови у позові як сплив позовної давності. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що встановивши, що вимоги заявника є безпідставними, місцевий суд повинен був відмовити у задоволенні позову саме з цих підстав, а не ще й із підстав пропуску строку позовної давності, що свідчить про взаємовиключність підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У грудні 2017 року ОСОБА_1 подано касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 05 грудня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги,посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що місцевим та апеляційним судами повно і всебічно не з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано положення статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

17 квітня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Пророка В. В. у касаційному провадженні № 61-814св18 було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Справу розподілено судді-доповідачу.

21 листопада 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Ляшко В. О., про скасування свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 05 грудня 2017 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відзиву на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4

До складу спадщини після її смерті входять житловий будинок та розташована під ним земельна ділянка площею 0,0615 га по АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є: за заповітом її дочка ОСОБА_1 , за законом її сини: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які мають право спадкування обов`язкової частки у спадщині.

13 червня 2012 року сторони отримали свідоцтва про право на спадщину, зокрема ОСОБА_1 як спадкоємець за заповітом:

за реєстровим № 2015 - на 2/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 із належними до нього господарськими будівлями і спорудами, загальна площа будинку 117,9 кв. м, житлова площа 55,47 кв. м (а.с. 6);

за реєстровим № 2017 - на 2/3 частки земельної ділянки площею 0,0615 га (кадастровий номер :01:005:0128), розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для обслуговування житлового будинку (а.с. 9);

ОСОБА_3 , 1948 року народження, як спадкоємець за законом:

за реєстровим № 2007 - на 1/6 частку житлового будинку АДРЕСА_1 із належними до нього господарськими будівлями і спорудами, загальна площа будинку 117,9 кв. м, житлова площа 55,47 кв. м (а.с. 7);

за реєстровим № 2009 - на 1/6 частку земельної ділянки площею 0,0615 га (кадастровий номер :01:005:0128), розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для обслуговування житлового будинку (а.с. 74-75);

ОСОБА_2 , 1963 року народження, як спадкоємець за законом:

за реєстровим № 2011 - на 1/6 частку житлового будинку АДРЕСА_1 із належними до нього господарськими будівлями і спорудами, загальна площа будинку 117,9 кв. м, житлова площа 55,47 кв. м (а.с. 8);

за реєстровим № 2013 - на 1/6 частку земельної ділянки площею 0,0615 га (кадастровий номер :01:005:0128), розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для обслуговування житлового будинку (а.с. 76-77);

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у встановленому законодавством порядку реалізували свої майнові права, що виникли у результаті спадкування, а саме зареєстрували за собою право власності на відповідні їм ідеальні частки у спадковому майні, яким зокрема, є земельна ділянка площею 0,0615 га (кадастровий номер :01:005:0128), розташована по АДРЕСА_1 , призначена для обслуговування житлового будинку. Жодних норм спадкового права при цьому ними порушено не було.

16 березня 2015 року ОСОБА_1 на електронних торгах придбала 1/3 частину житлового будинку, що належала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (по 1/6 частині), та стала власником житлового будинку у цілому.

Свідоцтвами, виданими приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеваном С. І. 27 квітня 2015 року за реєстровими №№ 2078 і 2080, посвідчено факти належності ОСОБА_1 на праві власності 1/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 із господарськими будівлями і спорудами, загальна площа будинку 117,9 кв. м, житлова площа 55,47 кв. м, що раніше належала ОСОБА_2 , 1963 року народження, та 1/6 цього ж будинку із відповідними будівлями і спорудами, що раніше належала ОСОБА_3 , 1948 року народження, придбаних ОСОБА_1 на електронних торгах, про проведення яких під час виконавчого провадження затверджено акт від 16 березня 2015 року (а.с. 7, 8).

Спірна земельна ділянка як об`єкт права власності визначена державним актом на право власності на землю серії ЗК-013-00280, що виданий ОСОБА_4 26 січня 1995 року з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, якій присвоєно кадастровий номер :01:005:0128.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 посилалася на те, що із придбанням частки відповідачів у житловому будинку до неї перейшло і право власності на їхні частки у земельній ділянці, яка під ним розташована, згідно з положеннями статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У касаційному порядку справа переглядається у частині вирішення позовних вимог, які були переглянуті в апеляційному порядку.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями статті 57 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно із принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Відповідно до зазначених правових норм власник споруди має право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (частина перша статті 120 ЗК України).

Отже, частина перша статті 120 ЗК України визначає, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо), а право власності/право користування (земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти) іншої особи припиняється. При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України.

Частина четверта статті 120 ЗК України визначає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно із цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного та цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується і випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановивши, що ОСОБА_1 придбала на електронних торгах 1/3 частину житлового будинку, що належала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (по 1/6 частині), і стала власником житлового будинку АДРЕСА_1 із господарськими будівлями і спорудами у цілому, не врахували, що заявник одночасно набула право власності і на земельну ділянку, на якій зведено вказаний житловий будинок.

Отже, у справі, яка переглядається, положення статті 120 ЗК України суди застосували неправильно.

Разом із тим, вимоги заявника про скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, видані 13 червня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на 1/6 частину земельної ділянки кожному, є безпідставними.

Свідоцтва про право на спадщину за законом, права за яким були реалізовані спадкоємцями, втрачають своє значення як правовстановлюючих для них документів, більше не посвідчують права, що припинилися з підстав, передбачених законом, і визнання недійсними та/або скасування не потребують. Сама по собі наявність цих свідоцтв, які вже втратили правове значення, не є перешкодою для визнання права власності на земельну ділянку за позивачем.

Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним із підстав, передбачених законом. Однак таких підстав позивачем не наведено.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи те, що під час розгляду справи суди попередніх інстанцій повно встановили обставини справи, але місцевий та апеляційний суди неправильно надали оцінку встановленим обставинам, рішення місцевого суду та рішення апеляційного суду підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення у справі про часткове задоволення позову ОСОБА_1 у частині визнання права власності на 1/6 частку земельної ділянки, яка належала ОСОБА_3 ,1948 року народження, на 1/6 частку земельної ділянки, яка належала ОСОБА_2 , 1963 року народження, та відмову у задоволенні позовних вимог у частині скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на 1/6 частину земельної ділянки кожному.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2016 року, у нескасованій частині за результатами апеляційного перегляду, та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 05 грудня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку земельної ділянки площею 0,0615 га (кадастровий номер :01:005:0128), розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для обслуговування житлового будинку, яка належала ОСОБА_3 , 1948 року народження, як спадкоємцю за законом після смерті ОСОБА_4 , 1927 року народження.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку земельної ділянки площею 0,0615 га (кадастровий номер :01:005:0128), розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для обслуговування житлового будинку, яка належала ОСОБА_2 , 1963 року народження, як спадкоємцю за законом після смерті ОСОБА_4 , 1927 року народження.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих ОСОБА_3 на 1/6 частку земельної ділянки площею 0,0615 га (кадастровий номер :01:005:0128), розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для обслуговування житлового будинку, та ОСОБА_2 на 1/6 частку земельної ділянки площею 0,0615 га (кадастровий номер :01:005:0128), розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для обслуговування житлового будинку - відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

СуддіА. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська