Справа № 461/6102/16 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/1027/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ., представника третьої особи Синьовського Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 та Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року в складі судді Стрельбицького В.В. у справі за позовом ОСОБА_3 до Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов, з участю третіх осіб Львівської міської ради, відділ освіти Галицького та Франківського районів Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, про визнання недійсними договорів та зустрічним позовом Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з участю третіх осіб Львівської міської ради, відділу освіти Галицького та Франківського районів Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні майном,-

встановила:

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов, з участю третіх осіб Львівської міської ради, відділ освіти Галицького та Франківського районів Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, про визнання недійсними договорів.

Вимоги обгрунтовував тим, що оспорювані договори суперечать абзацу першому пунктам 3 та 5 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою від 04.02.1988 № 37 Ради Міністрів УРСР, оскільки надане позивачу у найм приміщення станом на дату укладання оспорюваних договорів не включено до числа службових. Крім того, ОСОБА_5 , як особа яка вчинила від імені відповідача правочин, не мала для цього необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки рішення про надання йому за оспорюваними договорами у найм приміщення, як службового жилого приміщення, не приймалось. Також, його волевиявлення, як учасника оспорюваних договорів, не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, оскільки право користування цим приміщенням він набув і використовував ще з 1978 року, як член сім`ї його дружини і не надавав письмового зобов`язання про звільнення займаного приміщення як службового жилого приміщення. Також зазначав, що оспорювані правочини не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив визнати недійсними договори найму житла від 20.11.2013 року, від 01.01.2014 року, від 01.01.2015 року та від 01.01.2016 року, укладені між ОСОБА_3 та школою, погоджені відділом освіти, щодо надання ОСОБА_3 у будівлі загальною площею 3270,90 кв.м., розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , для проживання службового житла - квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 29,8 кв.м., а саме : пр .33-1 / 4,1 - коридор ; пр .33-2 /16,2 - житлова; пр.33-3 / 9,5 - житлова.

18.11.2017 року відповідач Львівська середня загальноосвітня школа східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов подала зустрічний позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з участю третіх осіб Львівської міської ради, відділу освіти Галицького та Франківського районів Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні майном, просила усунути перешкоди в користуванні Львівською середньою загальноосвітньою школою східних мов І-ІІІ ступенів нежитловими приміщеннями площею 29,8 кв.м. в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із вказаних приміщень без надання іншого житла.

Зустрічний позов обгрунтований тим, що між ОСОБА_3 та Львівською середньою загальноосвітньою школою східних мов І-ІІІ ступенів 20.11.2013 року підписано текст Договору найму житла. В подальшому, такі договори підписувались 01.01.2014р., 01.01.2015р. та 01.01.2016р. Відповідно до умов вказаних договорів відповідач зобов`язався надати ОСОБА_3 та членам його сім`ї в кількості 3-х осіб службове житло площею 29,8 кв.м. Відповідно до положень п.2.1 згаданого Договору від 01.01.2016р., даний договір діє до 31.12.2016р. Листом від 01.09.2016р. ОСОБА_3 повідомлено про відсутність намірів продовжувати дію вказаного договору, запропоновано звільнити шкільні приміщення. Однак, останній не погоджується в добровільному порядку звільнити спірні приміщення, які не мають статусу житлових і тим більше службового житла. Приміщення, яке використовує позивач, не призначене для проживання і не придатне для цього з огляду на відсутність вигод. Тобто, спірні приміщення не можуть вважатись як житло, а тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Житлового кодексу України та глави 59 Цивільного кодексу України, а повинні застосовуватись положення глави 58 Цивільного кодексу України та чинного законодавства України, які регулюють положення щодо оренди. Оспорювані позивачем договори не містять істотних умов, що передбачені законодавством, зокрема Законом України «Про оренду державного та комунального майна», а отже не можуть вважатися укладеними. З огляду на вказане, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без будь-яких правових підстав займають спірні приміщення площею 29,8 кв.м. в будівлі шкоди за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов, треті особи - Львівська міська рада, відділ освіти Галицького та Франківського районів Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання недійсними договорів - відмовлено.

У задоволенні позову Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - Львівська міська рада, відділ освіти Галицького та Франківського районів Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні майном - відмовлено.

Рішення суду оскаржили представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 та Львівська середня загальноосвітня школа східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 не погоджується з оскаржуваним рішенням, вважає, що таке ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд в оскаржуваному рішенні зазначив про нікчемність оспорюваного правочину через його невідповідність закону, тому відсутня потреба визнавати його недійсним судом. При цьому, такого висновку суд дійшов з врахуванням того, що оспорювані позивачем договори найму житла були укладені щодо приміщення, якому не надано статусу жилого службового, тому такі договори порушують публічний порядок.

Поряд з цим, суд встановив, що ОСОБА_3 16.03.2007 року звертався до голови Галицької районної адміністрації із заявою про закріплення за ним службової квартири, загальною площею 27 м.кв. у приміщенні школи СШ № 35, однак у відповідь повідомлено, що приміщення в школі, яке він використовує для проживання, не має статусу житлового.

Разом з цим зазначає, що сторони не заперечують факт його проживання протягом відповідного періоду, при цьому до його вселення в службову квартиру у 1976 році, в цьому приміщенні проживала родина іншого працівника школи.

Таким чином, спірне приміщення вже понад 40 років використовується як житлове, хоч і не має такого статусу.

Крім цього, спірне приміщення надане для проживання саме в статусі службової квартири сім`ї дружини позивача ОСОБА_6 на підставі рішення, оформленого протоколом від 19.10.1976 року № 6 профспілкових зборів середньої загальноосвітньої школи № 35 Львівського міськвиконкому.

Покликається на те, що на момент прийняття рішення профспілкових зборів, до повноважень профспілкового органу входило вирішення питання щодо надання житла працівнику.

Звертає увагу на положення ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», який не містить підстав, які б надавали адміністрації Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов повноваження на скасування рішення профспілкових зборів, оформленого протоколом, який є правовою підставою користування спірним приміщенням сім`єю позивача.

Вважає, що у відповідача не було жодних правових підстав для укладення спірних договорів.

Більше того, відповідач немає жодного речового права на будівлю розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, ОСОБА_5 , як особа яка вчинила від імені відповідача правочин не мала для цього необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки рішення про надання йому за оспорюваними договорами у найм приміщення, як службового жилого приміщення, не приймалось, а виконавчим комітетом Львівської міської ради або Галицькою районною адміністрацією не затверджувалося.

Волевиявлення позивача, як учасника оспорюваних договорів, не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, оскільки право користування цим приміщенням він набув і використовував ще з 1978 року, як член сім`ї його дружини і не надавав письмового зобов`язання про звільнення займаного приміщення як службового жилого приміщення. Звертає увагу на те, що оспорювані правочини не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Львівська середня загальноосвітня школа східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов зазначає, що оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог школи ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд не з`ясував обставин справи, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим.

Зокрема, покликається на те, що суд не обґрунтував свій висновок про те, що оскаржувані позивачем ОСОБА_3 договори порушують публічний порядок.

Крім цього, суд не дав оцінки доводам школи, що оспорювані договори не містять всіх істотних умов, які необхідні для укладення договору оренди, відтак такі договори не можуть вважатись укладеними, породжувати правові наслідки та не можуть бути визнані недійсними.

Вважає, що у задоволенні первісного позову необхідно було відмовити з інших підстав.

Звертає увагу на те, що суд не з`ясував правового режиму користування спірним майном, яке розташоване в приміщенні школи та перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Львова.

На думку апелянта, висновок суду про належність Львівській міській раді виключного права звернення до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні відповідним майном є неправильним, оскільки суд не з`ясував, на яких підставах школа користується нерухомим комунальним майном і який його правовий режим.

Поряд з цим, згідно Статуту школи, майно належить школі на правах оперативного управління.

Крім цього, підставою звернення з позовом було те, що позивач та його дружина без будь-яких правових підстав займають нежитлове приміщення в будівлі школи, відтак перешкоджають школі вільно користуватись закріпленим за нею майном та використовувати його для організації навчального процесу.

Оскільки на час вирішення спору відповідач відмовився продовжувати строк дії договору найму, який діяв до 31.12.2016 року, відтак відсутній предмет спору, однак позивач за первісним позовом немає наміру звільняти безпідставно займані приміщення.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В іншій частині рішення не змінювати, змінивши підстави відмови в первісному позові. Судові витрати покласти на відповідачів за зустрічним позовом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, а апеляційна скарга Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов підлягає до задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову місцевий суд виходив з того, що всупереч вимогам Закону, оспорювані позивачем договори найму житла були укладені щодо приміщення, якому не надано статусу жилого службового, тому такі договори порушують публічний порядок, укладені з порушенням норм Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України та ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», що свідчить про їх нікчемність.

Зважаючи на положення ст. 215 ЦК України, суд вказав, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

При цьому, суд відмовив у зустрічному позові, оскільки позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_7 постійно проживали у спірному приміщенні школи з 1978 року за згодою відповідача, сплачували комунальні платежі та не вчиняли жодних дій по самовільному займанню цього приміщення, факт проживання протягом відповідного періоду сторони в ході розгляду справи не спростували, тому врахувавши, що право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном належить власнику майна, яким є Львівська міська рада, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Зважаючи на те, що рішення суду апелянти оскаржують фактично в частинах, які стосуються їх позовів, крім цього Львівська середня загальноосвітня школа східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов просить змінити підставу відмови в задоволенні первісного позову, колегія суддів за правилами ст. 367 ЦПК України перевіряє законність оскаржуваного рішення в повній мірі.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

З матеріалів справи встановлено, що середня загальноосвітня школа № 35м. Львова заснована на комунальній формі власності, змінила тип і назву на підставі ухвали 3-ї сесії 7-го скликання Львівської міської ради від 21.04.2016 року № 500 на Львівську середню загальноосвітню школу східних мов І-ІІІ ступенів.

Спірне приміщення загальною площею 29,8 кв.м. у будівлі СЗШ № 35 за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за якою будинок на вул. Шухевича, 2 у м. Львові , належить на праві комунальної власності Львівській міській раді (т.1 а.с. 43-44).

При цьому, відповідно до довідки Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 1/2582 від 16.03.2017 року, первинна інвертаризація квартири АДРЕСА_1 в будинку АДРЕСА_1 проведена 30.11.1989 року. Квартира складалася з двох житлових кімнат та кухні, загальною площею 37,2 кв.м., а саме пр. 33-4/9,5 - кухня; пр. 33-2/4,1 - коридор; пр. 33-2/16,2 - житлова; пр. 33-3/9,5 - житлова. Львівською міською радою винесено рішення № 1163 від 09.12.2016 року про реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, в тому числі будівлі за адресою АДРЕСА_1 , в тому числі і квартири АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 93).

Позивач ОСОБА_3 працював завідувачем господарства середньої загальноосвітньої школи № 35.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 16.03.2007 року звертався до голови адміністрації Галицького району м. Львова із заявою про закріплення за ним квартири, загальною площею 27 м.кв. у приміщенні СШ № 35, у якій вигоди відсутні, однак є можливість їх встановити. В заяві вказав, що проживає в квартирі з 1978 року по даний час (т.1 а.с. 11).

Листом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 13.04.2007 року № 3-Г-392/31 позивача ОСОБА_3 повідомлено, що приміщення в СШ № 35, яке він використовує для проживання, не має статусу житлового, тому підстави закріпити таке з ним, як житлове відсутні (т. 1 а.с. 12).

Крім цього, директор СЗШ № 35 10.12.2004 року звертався до голови районної адміністрації Галицького району із проханням вирішити позитивно питання щодо видачі сім`ї ОСОБА_3 ордеру на квартиру АДРЕСА_2 (прилеглу до школи житлову кімнату).

Згідно листа Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 24.10.2016 року в департаменті відсутня інформація щодо надання статусу житлового та статусу службового приміщення та надання квартири ОСОБА_3 (т.1 а.с. 63).

В свою чергу, ОСОБА_3 проживав у приміщенні школи на підставі договорів найму житла укладених між середньою загальноосвітньою школою № 35, в особі директора ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від 20.11.2013 року строком до 21.12.2013 року, від 01.01.2014 року строком до 31.12.2014 року, від 01.01.2015 року строком до 31.12.2015 року, від 01.01.2016 року строком до 31.12.2016 року (т. 1 а.с. 7, 8, 9, 10).

Відповідно до умов вказаних договорів, відповідач зобов`язався надати ОСОБА_3 та членам його сім`ї в кількості 3-х осіб службове житло площею 29,8 кв.м.

Договір від 01.01.2016 року діє до 31.12.2016 року (п. 2.1).

Листом від 01.09.2016 року відповідач повідомив ОСОБА_3 про відсутність намірів продовжувати дію вказаного договору і просив звільнити шкільні приміщення, однак останній не погоджується в добровільному порядку звільнити спірні приміщення.

За договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату (ч. 1 ст. 810 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Частиною 1 ст. 382 ЦК України визначено, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (ч. 4 ст. 4 ЖК УРСР).

При цьому, Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ (частина друга статті 1 Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно ст. 18 ЖК УРСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

З поданих позивачем документів вбачається, що лише з 20.01.2017 року будівля школи, в якій знаходяться спірне житлове приміщення, віднесена до власності територіальної громади міста. Належних і допустимих доказів на підтвердження статусу спірного приміщення на момент його отримання позивачем у користування, до судів першої та апеляційної інстанції надано не було.

Згідно із ст. 52 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

При цьому, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадян, які за характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської ради (ст. 118 ЖК УРСР).

Як встановлено судом першої інстанції, спірне приміщення загальною площею 29,8 кв.м. у будівлі СЗШ № 35 за адресою: АДРЕСА_1, не має статусу житлового, рішення уповноваженого органу про включення такого приміщення до числа службового жилого приміщення, відсутнє.

Договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.. 11 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

При цьому, статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення, і відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Частиною другою статті 18 Закону України «Про освіту» (у редакції, чинній на час укладення договору оренди спірних приміщень) визначено, що заклади освіти, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного закладу освіти.

Система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти (стаття 28 Закону).

Структура освіти включає, зокрема, дошкільну освіту, загальну середню освіту (стаття 29 Закону).

Фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання (частини перша та четверта статті 61 Закону).

Матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством (частина перша статті 63 Закону).

Згідно із частиною четвертою статті 61 Закону України «Про освіту» майно навчальних закладів може використовуватись як додаткове джерело фінансування цих закладів шляхом отримання доходів від надання в оренду приміщень.

У підпункті 2 пункту 8 постанови Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року №796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності» вказано, що навчальні заклади мають право надавати інші послуги, зокрема, надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Крім цього, пунктом 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від 14 серпня 2001 року № 63, передбачено, що здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов`язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

Отже, виходячи зі змісту вищенаведених правових положень, в якості додаткових джерел фінансування навчальних закладів законом передбачається можливість залучати, у тому числі доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання. Проте надання в оренду таких приміщень, споруд, обладнання, що тимчасово не задіяні, дозволяється лише для їх використання, пов`язаного з навчально-виховним процесом відповідного навчального закладу, за умови, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Зважаючи на те, що оспорювані позивачем договори найму житла були укладені щодо приміщення, якому не надано статуту жилого службового (протилежні докази в матеріалах справи відсутні), при цьому спірне приміщення передане в найм ОСОБА_3 всупереч забороні, встановленій чинним законодавством, тобто такі договори укладені з порушенням норм Цивільного кодексу України, Житлового кодексу УРСР, відтак колегія суддів приходить висновку про визнання недійними таких договорів на підставі п. 1 ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 215 ЦК України.

Разом з цим, апеляційний суд не встановив факту порушення спірними договорами публічного порядку, який би був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов, треті особи - Львівська міська рада, відділ освіти Галицького та Франківського районів Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання недійсними договорів необхідно скасувати, з одночасним ухваленням в цій частині нового рішення про визнання недійсними договорів найму житла від 20.11.2013 року, від 01.01.2014 року, від 01.01.2015 року та від 01.01.2016 року, укладені між ОСОБА_3 та Львівською середньою загальноосвітньою школою № 35 щодо надання ОСОБА_3 у будівлі загальною площею 3270,90 кв.м., розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , для проживання службового житла - квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат , загальною площею 29,8 кв.м., а саме : пр .33-1 / 4,1 - коридор; пр .33-2 /16,2 - житлова; пр. 33-3/9,5 - житлова.

При цьому, колегія суддів звертає увагу позивача ОСОБА_3 на те, що підстави позовних вимог, які зводяться до відсутності у нього вільного волевиявлення щодо укладення спірних правочинів та те, що такі не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, є різними підставами недійсності правочину в силу ст. 215 ЦК України.

Також, згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За правовою позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожній особі, окрім інших прав, гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Зазначене, покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Розглядаючи спір в частині незгоди Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов з висновком суду першої інстанції щодо зустрічного позову, вимоги якого зводяться до усунення перешкод у користуванні майном, нежитловими приміщеннями площею 29,8 кв.м. в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із вказаних приміщень без надання іншого житла, колегія суддів звертає увагу, що згідно із свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_1 виданого Львівською міською адміністрацією 20.05.1994 року, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_3 (т. 2 а.с. 219).

Вказане свідоцтво видане на підставі розпорядження Львівської міської адміністрації №626 від 20 травня 1994 року.

При цьому, на підставі угоди про зміну форми власності від 28.12.2002 року співвласники квартири домовилися змінити форму власності із спільної сумісної на спільну часткову із визначенням часток по 1/3 ідеальній частині права власності кожному (т. 2 а.с. 220).

Таким чином, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як особи які потребували покращення житлових умов, отримали за рахунок державного житлового фонду квартиру АДРЕСА_3 , відтак безпідставно продовжують користуватися спірним приміщенням загальною площею 29,8 кв.м. у будівлі Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» за адресою: АДРЕСА_1, яке перебуває у комунальній власності Львівської міської ради.

З врахуванням встановлених обставин справи, колегія суддів приходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні майном та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року - скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_3 - задовольнити.

Визнати недійсними договори найму житла від 20.11.2013 року, від 01.01.2014 року, від 01.01.2015 року та від 01.01.2016 року, укладені між ОСОБА_3 та Львівською середньою загальноосвітньою школою № 35 про надання ОСОБА_3 у будівлі загальною площею 3270,90 кв.м., розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , для проживання службового житла - квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 29,8 кв.м., а саме : пр .33-1/4,1 - коридор; пр .33-2 /16,2 - житлова; пр .33-3/9,5 - житлова.

Зустрічний позов Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов - задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні Львівською середньою загальноосвітньою школою східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов нежитловими приміщеннями площею 29,8 кв.м. в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із вказаних приміщень без надання іншого житла.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 серпня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк