Постанова

Іменем України

27 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 607/9180/18

провадження № 61-2025св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду у складі колегії суддів: Ткача З. Є., Міщія О. Я., Шевчук Г. М., від 18 грудня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до комунального некомерційного підприємства «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» (далі - КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2») про визнання незаконним і скасування наказу директора КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» за № 09-ОС від 31 січня 2018 року про переміщення ОСОБА_1 та поновлення її на посаді завідувача акушерського відділення № 1 перинатального центру КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2».

Позовна заява мотивована тим, що вона працювала у відповідача на посаді завідувача акушерським відділенням № 1 перинатального центру КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2». Наказом КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» від 31 січня 2018 року за № 09-0С, з 01 лютого 2018 року її переміщено з займаної посади на посаду завідувача відділенням приймально-оглядового та надання невідкладної медичної допомоги перинатального центру.

Вказане переміщення є незаконним, оскільки відповідач змінив істотні умови трудового договору, найменування посади, місце безпосереднього виконання роботи, структурний підрозділ, коло функціональних обов`язків. Фактично відбулось її переведення на іншу роботу без її згоди.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у складі судді Черніцької І. М. від 24 вересня 2018 року задоволено позов ОСОБА_2 .

Визнано незаконним та скасовано наказ директора Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» за № 09-ОС від 31 січня 2018 року «Про переміщення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача акушерського відділення № 1 перинатального центру Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська комунальна міська лікарня №2» .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач незаконно видав наказ про переміщення ОСОБА_1 з посади завідувача акушерського відділення № 1 перинатального центру КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» на посаду завідувача відділенням приймально-оглядового та надання невідкладної медичної допомоги перинатального центру, змінив місце роботи позивача, її трудову функцію, яка була обумовлена сторонами трудового договору, та інші істотні для ОСОБА_1 умови. З наказом про переміщення ОСОБА_1 була ознайомлена 22 лютого 2018 року, а тому строки звернення до суду нею не пропущені.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року задоволено частково апеляційну скаргу КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2», скасовано рішенняТернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2018 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у зв`язку з переміщенням позивача на іншу посаду, відбулися зміни в істотних умовах її праці, зокрема, змінено місце роботи ОСОБА_1 , її трудову функцію, умову трудового договору, якою визначено порядок призначення на посаду і звільнення з посади, яка була обумовлена сторонами трудового договору, та інші істотні для неї умови, що виходить за межі трудового договору. З часу складення відповідачем акту від 01 лютого 2018 року про відмову позивача від ознайомлення зі спірним наказом про переміщення остання була обізнана про порушення своїх прав, проте до суду за їх захистом звернулась лише 21 травня 2018 року, тобто з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що із спірним наказом про її переміщення позивач була ознайомлена саме 22 лютого 2018 року, про що свідчить її підпис у наказі, а не 01 лютого 2018 року як помилково встановив суд апеляційної інстанції, безпідставно взявши до уваги як доказ акт від 01 лютого 2018 року про її відмову у ознайомленні з наказом, оскільки у цей день вона була відсутня на роботі у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю та перебуванням у відпустці з 01 до 02 лютого 2018 року.

У березні 2019 року відповідач подав відзив на касаційну скаргу мотивований незгодою з її доводами та законністю постанови апеляційного суду.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 24 січня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 працювала у відповідача на посаді завідувача акушерським відділенням № 1 перинатального центру КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2».

Відповідно до наказу від 31 березня 2017 року №51-2 «Про забезпечення прав пацієнтів», лікарям-акушерам, зокрема позивачу, дозволено роботу у поза робочий час для надання медичної допомоги в пологах вагітним пацієнтам.

Згідно із наказом КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня №2» від 27 листопада 2017 року № 10-1 «Про зміни в штатному розписі» вирішено створити у структурі перинатального центру приймальне відділення із використанням штатних одиниць і медичних кадрів акушерського відділення № 1, акушерського відділення № 2, відділення неонатального догляду та лікування новонароджених; зобов`язано ознайомити працівників акушерських відділень №№ 1, 2, відділення неонатального догляду та лікування новонароджених перинатального центру та фізіотерапевтичного відділення про істотні зміни функціональних обов`язків та можливе вивільнення у зв`язку з реорганізацією та відповідними змінами штатного розпису.

Позивач була ознайомлена з наказом від 27 листопада 2017 року за №10-1 27 листопада 2017 року, що підтверджується списком ознайомлених осіб.

Відповідно до типового штатного розпису КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» на 2018 рік, затвердженого директором КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» 01 січня 2018 року у перинатальний центр II рівня входять 3 відділення: відділення приймально-оглядове та надання невідкладної медичної допомоги, акушерське відділення № 1 та акушерське відділення № 2.

Обов`язки завідувача відділенням приймально-оглядового та надання невідкладної медичної допомоги у перинатальному центрі передбачені Посадовою інструкцією завідувача відділенням приймально-оглядового та надання невідкладної медичної допомоги у перинатальному центрі, затвердженою директором КНП «Тернопільська комунальна лікарня № 2» від 31 січня 2018 року.

Згідно із наказом КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» від 29 січня 2018 року № 20-1 «Про створення відділення приймально-оглядового та надання невідкладної медичної допомоги у перинатальному центрі II рівня», у структурі перинатального центру II рівня з 01 лютого 2018 року створено відділення приймально-оглядове та надання невідкладної медичної допомоги; вирішено перемістити з 01 лютого 2018 року у відділення приймально-оглядове та надання невідкладної медичної допомоги перинатального центру II рівня в межах посади, спеціальності та кваліфікації, обумовлених трудовим договором та без зміни умов оплати праці відповідно до частини другої статті 32 КЗпП України працівників: акушерського відділення № 2 перинатального центру - лікарів - акушер-гінекологів; акушерського відділення № 1 перинатального центру - лікаря - терапевта, акушерок (оглядової палати), молодших медичних сестер (санітарок-палатних (оглядової палати).

Відповідно до наказу КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» від 31 січня 2018 року за № 09-0С, завідувача акушерським відділенням № 1 перинатального центру ОСОБА_1 . з 01 лютого 2018 року переміщено на посаду завідувача відділенням приймально-оглядового та надання невідкладної медичної допомоги перинатального центру в межах спеціальності та кваліфікації, обумовлених трудовим договором, та без зміни умов оплати праці.

На підтвердження цієї обставини відповідачем надано акт від 01 лютого 2018 року, складений директором КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» Кмітою В. В., секретарем ОСОБА_3 та інспектором відділу кадрів Тешнер О. В., про те, що ОСОБА_4 з наказом про переміщення від 31 січня 2018 ознайомлена у кабінеті директора КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня №2» в проміжку часу з 08 год 00 хв до 09 год 00 хв, від підпису про ознайомлення з цим наказом ОСОБА_1 відмовилась (а.с.51).

Зі змісту письмової заяви ОСОБА_1 від 23 лютого 2018 року на ім`я директора КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» вбачається, що про переміщення її на посаду завідувача відділення приймально-оглядового та надання невідкладної медичної допомоги перинатального центру її повідомлено на нараді на початку лютого 2018 року (а.с. 19)

Згідно із табелями робочого часу за лютий 2018 року працівників приймально-оглядового та надання невідкладної допомоги з 05 лютого 2018 року позивач фактично виконувала обов`язки завідуючої цим відділенням.

Відповідно до штатного розпису КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» на 2018 рік, посада завідувача акушерським відділенням № 1 перинатального центру не скорочена, не перейменована, на цю посаду переведено іншу особу.

З цим позовом до суду ОСОБА_1 звернулась 21 травня 2018 року.

Позиція Верховного Суду

У задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін слід відмовити, оскільки касаційний суд не знаходить для цього підстав і потреби у дачі пояснень немає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише при наявності поважних причин. При цьому, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.

Згідно з поясненнями, викладеними у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходив з того, що з часу складення відповідачем акту від 01 лютого 2018 року про відмову позивача від ознайомлення з оспорюваним наказом про переміщення остання була обізнана про порушення своїх прав, проте до суду за їх захистом звернулась лише 21 травня 2018 року, тобто з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду.

Заперечуючи факт ознайомлення з наказом про переміщення, позивач вказала, що 01 лютого 2018 року вона була відсутня на роботі у зв`язку з перебуванням у відпустці з 01 до 02 лютого 2018 року, а тому не мала змоги ознайомитись з вказаним наказом. Однак ці обставини спростовуються її ж заявами на ім'я директора КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» від 01 та 02 лютого 2018 року, зі змісту яких вбачається, що ОСОБА_4 подала ці заяви о 10 год 30 хв 01 лютого 2018 року та о 10 год 25 хв 02 лютого 2018 року (а.с. 185,186), тобто перебуваючи на роботі.

Отже, 01 лютого 2018 року з початку робочого дня до 10 год 30 хв ОСОБА_4 перебувала на робочому місці, що не суперечить даним акту від 01 лютого 2018 року про відмову позивача від ознайомлення з оспорюваним наказом про переміщення у період з 08 год 00 хв до 09 год 00 хв.

Безпідставними є також посилання позивача на той факт, що з наказом про переміщення вона була ознайомлена саме 22 лютого 2018 року.

Так, із завіреної відповідачем копії наказу КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня № 2» від 31 січня 2018 року № 09-ОС вбачається, що ОСОБА_1 з ним ознайомилась (а.с. 181). При цьому дати ознайомлення позивача зі спірним наказом цей документ не містить.

Надана позивачем в якості додатку до позовної заяви копія цього ж наказу також не містить дати, коли позивач ознайомилась із ним (а.с. 57). За таких обставин суд апеляційної інстанції правильно не узяв до уваги наданий позивачем примірник оспорюваного наказу із зазначенням дати ознайомлення із ним (а.с. 78), оскільки він містив інші дані ніж надані сторонами копії наказів (а.с. 7, 181) та іншим наданим позивачем доказам, зокрема її заяві про те, що про переміщення їй стало відомо на початку лютого 2018 року (а.с. 19).

Враховуючи, що позивач в порядку статті 81 ЦПК України не спростувала відомості, зазначені у акті від 01 лютого 2018 року про відмову у ознайомленні її з наказом про переміщення, тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано узяв до уваги цей документ як доказ того, що саме з цього дня (01 лютого 2018 року) у позивача виникло право на звернення до суду, якщо вона вважала своє звільнення незаконним.

Доводи касаційної скарги про неналежність цих доказів є безпідставними та необґрунтованими. При цьому касаційний суд в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими

Таким чином, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання незаконним наказу про переведення та поновлення на роботі з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України строку, що правильно встановлено апеляційним судом та є підставою для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, постанова суду апеляційної інстанції прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Тернопільського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

В. В. Яремко