ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3465/19 Справа № 205/3599/18 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська віл 16 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніна Ірина Олександрівна, про визнання права власності на 12/50 частини домоволодіння в порядку спадкування за заповітом, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_2, про припинення права власності та визнання права власності на частину домоволодіння, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_1, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніна Ірина Олександрівна, про визнання права власності на 12/50 частини домоволодіння в порядку спадкування за заповітом /а.с. 3-7/.

В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.03.2018 року скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2017 року, яким за позивачем було визнано право власності на 12/50 часток спірного домоволодіння в порядку спадкування за заповітом з огляду на те, що позивач не залучила до участі у справі в якості належного відповідача ОСОБА_4, яка у відповідності до ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину. 12/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 належали батьку позивача ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 (доньці ОСОБА_6) та ОСОБА_7 (дружині ОСОБА_6) було видано свідоцтво право на спадщину за законом по Ѕ частці 12/25 часток вищезазначеного домоволодіння. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 12/50 часток спірного домоволодіння. За життя ОСОБА_7 склала заповіт, в якому заповіла все своє майно позивачу. Позивач вчасно звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус відмовила їй в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через те, що спадкодавець ОСОБА_7 не зареєструвала право власності на спадкове майно. 22 липня 2015 року ОСОБА_4 подарувала належну їй 12/50 частину спірного будинку ОСОБА_1

На підставі наведеного вище просила суд визнати за нею право власності на 12/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку А-1, житловою площею 49.6 кв.м. загальною площею 87.8 кв.м., Б, В, В1, Д, - літніх кухонь, під Б-погребу, Г, Е, Л, М, О, П, - сараїв, Р, С, Т, Ф, Ч, - сараїв, Х - сараю (тимчасового), Ж - гаражу, З, Н - вбиралень, Ц, Ш - душів, Щ - навісу, № 1-9, 1, 11, - споруд, в порядку спадкування за заповітом, посвідченим ІНФОРМАЦІЯ_3 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. за реєстровим № 4085 після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_1 на користь позивача судовий збір у розмірі 2249,20 грн. та витрати на юридичну допомогу - 3000 грн.

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_2, про припинення права власності та визнання права власності на частину домоволодіння /а.с. 75-77/.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на підставі договору дарування від 22.07.2015 року належить 12/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1. Іншими співвласниками домоволодіння є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка фактично успадкувала після смерті матері 12/50 частин домоволодіння. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 12/50 часток спірного домоволодіння. За життя ОСОБА_7 склала заповіт, в якому заповіла все своє майно ОСОБА_3, яка вважається такою, що прийняла спадщину. На даний час ОСОБА_3 належить 12/50 часток спірного домоволодіння. Спільне користування вищезазначеним домоволодінням є неможливим, оскільки між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 склались неприязні стосунки. Також її частку неможливо виділити в натурі. Більш того, ОСОБА_3 не користується належною їй частиною домоволодіння. Припинення права власності відповідача на зазначену частку не завдасть істотної шкоди його інтересам та членам його сім'ї, оскільки в зазначеному домоволодіння він ніколи не проживав та не був зареєстрований. Відповідач не утримує 12/50 часток домоволодіння, не сплачує комунальні послуги, має інше житло.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд припинити за ОСОБА_3 право власності 12/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1, які вона фактично прийняла в спадок після своєї матері ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року шляхом відшкодування їй вартості 12/50 частин домоволодіння в сумі 177233 грн. та визнати за ОСОБА_1 право власності на 12/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1772,33 грн., оплату експертизи в розмірі 2400,00 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 4000,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська віл 16 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено /а.с. 165-170/.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 12/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку А-1, житловою площею 49.6 кв.м. загальною площею 87.8 кв.м., Б, В, В1, Д, - літніх кухонь, під Б-погребу, Г, Е, Л, М, О, П, - сараїв, Р, С, Т, Ф, Ч, - сараїв, Х - сараю (тимчасового), Ж - гаражу, З, Н - вбиралень, Ц, Ш - душів, Щ - навісу, № 1-9, 1, 11, - споруд, в порядку спадкування за заповітом, посвідченим ІНФОРМАЦІЯ_3 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. за реєстровим № 4085 після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

З таким рішенням не погодилась ОСОБА_1, звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити /а.с. 176-178/.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги той факт, що ОСОБА_3 має у праві власності квартиру, в якій зареєстрована та постійно проживає, крім того, між сторонами склались неприязні стосунки, що унеможливлює спільне володіння та користування спірним домоволодінням.

Третя особа ОСОБА_2 також звернулась із апеляційною скаргою, в якій наголошуючи на порушенні судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просила скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а зустрічну заяву ОСОБА_1 - задовольнити у повному обсязі /а.с.189-191/.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що ОСОБА_3 вже давно не користується 12/50 частиною спірного домоволодіння та не сплачує за неї комунальні послуги, крім того частка ОСОБА_3 є незначною, тому припинення за останньою права власності на 12/50 частки не завдасть шкоди її інтересам.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу в якому посилалась, що доводи апелційної скарги не заслуговують на увагу, в спірній частині домоволодіння вона не проживає з поважних причин, оскільки ОСОБА_1 чинить їй перешкоди в користуванні власністю, від грошової компенсації за свою частку у спільному майні відмовляється /а.с. 205-208/.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12/25 частини домоволодіння АДРЕСА_1 належало батьку позивачки та відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 27 лютого 1998 року за реєстровим № 2-543, зареєстрованого в ДМБТІ 11 березня 1998 року в реєстровій книзі № 228 за реєстровим № 22.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6/а.с. 19/, у спадщину вступили його дружина ОСОБА_7 та його донька ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_9 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку 12/25 часток домоволодіння АДРЕСА_1 державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 за реєстровим № 2-769, право власності зареєстроване за № 5692876 державним реєстратором Реєстраційної служби Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області 12 травня 2014 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку 12/25 часток домоволодіння АДРЕСА_1 державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 за реєстровим № 2-771 /а.с. 22/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла /а.с. 20/.

За життя ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений ІНФОРМАЦІЯ_3 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. за реєстровим № 4085, в якому заповіла все своє майно ОСОБА_3

ОСОБА_3 у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Постановою приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніної І.О. від 07 травня 2015 року позивачу відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку спірного домоволодіння через те, що за життя ОСОБА_7 не зареєструвала право власності на 12/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно а.с. 34

22 липня 2015 року ОСОБА_4 подарувала належну їй 12/50 частин вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. за реєстровим № 1526, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 липня 2015 року за № 10506915 /а.с. 78-79/.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2017 року встановлено юридичний факт належності 12/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом (після смерті її чоловіка, ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року), яке їй було видано ІНФОРМАЦІЯ_3 року Другою Дніпропетровської державною нотаріальною конторою, за реєстровим номером № 2-771. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 12/50 часток домоволодіння АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року /а.с. 16-17/.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.03.2018 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2017 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус ДМНО Гуніна І.О. про встановлення юридичного факту належності частини домоволодіння, визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за заповітом відмовлено, оскільки ОСОБА_4 не була залучена до участі у даній справі у якості належного відповідача, відповідно до ст. 1268 ЦК України /а.с. 9-15/.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з наявності підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на 12/50 частин спірного домоволодіння, оскільки існує заповіт на ім'я ОСОБА_3, та остання у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Згідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1217, 1258 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

На підставі ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно ч. 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього ж Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У відповідності з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

На підставі ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ст. 1299 ЦК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до п.п. 4.15 п. 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Згідно положень пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, судом встановлено та матеріалами справи підтверджується право ОСОБА_3 на звернення до суду із позовом про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом, у зв'язку з його невизнанням.

Посилання апелянтів у своїх скаргах на пропущення ОСОБА_3 строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, колегія суддів відхиляє.

Встановлено, що ОСОБА_3 зверталась із аналогічними позовними вимогами до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніна І.О. про встановлення факту належності частини домоволодіння, визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за заповітом у червні 2015 року, тобто в межах строку позовної давності.

У подальшому рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2017 року позов задоволено та 06 березня 2018 року Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області рішення суду першої інстанції скасоване, у позові відмовлено оскільки до участі у справі не залучено у якості співвідповідача ОСОБА_4

З позовною заявою ОСОБА_3 звернулась до суду 25 травня 2018 року, тобто через незначний проміжок часу з моменту отримання копії рішення апеляційного суду, який був фізично необхідний для підготовки та подання позовної заяви.

Інших доводів, які б свідчили про необґрунтованість рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ані апеляційна скарга ОСОБА_1, ані апеляційна скарга ОСОБА_2 не містять.

Переглядаючи справу в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_2, про припинення права власності та визнання права власності на частину домоволодіння, колегія суддів керувалась наступним.

Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

Згідно з ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-81ск11, від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс14.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони не можуть досягти згоди щодо спільного володіння і користування майном.

У відзиві представник ОСОБА_3 - ОСОБА_12 пояснив, що його довірителька не бажає отримати грошову компенсацію за свою частку у спільному майні, навпаки бажає користуватися своїм правом власності.

При цьому, зазначає, що ОСОБА_3 не проживає у спірному домоволодінні з поважної причини, оскільки ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у користуванні власністю.

Сторони визнають той факт, що ОСОБА_3 має у праві власності, зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_2, однак сам факт перебування у власності особи іншого майна не свідчить про те, що припинення права власності на спірне майно не завдасть істотної шкоди, а тому не може бути підставою для позбавлення права власності на майно.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_3 не утримує належні їй 12/50 частин спадкового майна та не сплачує комунальні послуги, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини не є предметом даного спору та ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися з відповідним позовом до ОСОБА_3 про стягнення понесених нею витрат на утримання спірного майна та стягнення коштів, сплачених за житлово-комунальні послуги.

Крім того, несплата позивачем коштів за житлово-комунальні послуги за спірну квартиру не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції з урахуванням того, що ст.365 ЦК України визначено виключний перелік підстав, за наявності яких може бути припинено право власності.

Вірним по суті є висновок суду першої інстанції стосовно того, що 12/50 частки домоволодіння не можна вважати незначною, оскільки ОСОБА_1 також є власником 12/50 часток, тобто їх частки є рівними.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильних висновків у справі, зокрема і про значимість частки відповідача у власності.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого оскаржуваного судового рішення не впливають.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська віл 16 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров