Справа № 368/1115/19
Рішення 2/368/574/19

Іменем України

"24" грудня 2019 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Шевченко І.І.

при секретарі Назаренко А.І.

з участю представника позивача адвоката Шульги К.В.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Босенка Ю.Г.

та представника третьої особи Стеценко Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кагарлик цивільну справу в загальному позовному провадженні за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Кагарлицький центр соціальних служб сім`ї, дітей та молоді про усунення перешкод у щодо: участі матері у вихованні дитини, забезпеченні права дитини на належне батьківське виховання матір`ю, права на спілкування матері та дитини, права матері по захисту дитини, -

встановив:

позивач та її представник просять суд зобов`язати відповідача, з метою налагодження дитячо-батьківських відносин, надати йому можливість раз на тиждень разом із її сином

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідувати сеанси психотерапії з психологом Кагарлицької районної лікарні ОСОБА_4 ; зобов`язати відповідача, до набрання сили рішення суду про визначення місця проживання нашого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2. встановити порядок участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною, а саме: систематичні побачення з сином 1-ї та 3-ї п`ятниці місяця з 18 години до 10 години неділі (без присутності батька); 2-у та 4-у середу місяця з 14 години до 19.30 години (без присутності батька); в день народження сина з 12 до 16 години (без присутності батька); половину всіх шкільних канікул та три тижні влітку для сумісного відпочинку та оздоровлення сина (без присутності батька); зобов`язати відповідача не чинити перешкод у необмеженому спілкуванні матері з дитиною засобами телефонного та відеозв`язку, обґрунтовуючи позов наступним.

Вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 30.08.2007 року. Мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 2010 року вони проживали у місті Кагарлик, в будинку, який належить вітчиму її чоловіка ОСОБА_7 .

Після того як дитині виповнилося 5 років їхні подружні відносини почали погіршуватись - відповідач заявив про те, що вона йому більше не потрібна, він буде сам виховувати сина, і почав налаштовувати сина проти мами.

Вона хотіла забрати дитину до Києва, де вона з відповідачем мають спільний будинок, але, враховуючи те, що у відповідача хворіла мати вона не змогла цього зробити, щоб не завдати йому ще більших страждань. Крім того, вона надіялась зберегти сімейні відносини, і вважала, що відповідач просто має поганий характер, через те, що в дитинстві мав тяжкі психологічні травми, пов`язані з жорстоким вихованням.

Починаючи з того часу, як дитина пішла до першого класу відповідач систематично перешкоджає їхньому з сином спілкуванню. Коли вона забирала дитину зі школи - він наздоганяв їх і силоміць забирав сина, кричав на нього, дитина пояснювала, що вона пішла з мамою і не розуміла чому тато кричить. Коли вона з сином їхали в магазин - він наздоганяв їх і висаджував дитину з машини, знову ж таки із застосуванням психологічного тиску. Вона не вступала у конфлікт з відповідачем, боячись травмувати

дитину, лише намагалась пояснити, що така його поведінка травмує, насамперед, психіку

дитини.

Після закінчення дитиною першого класу вона наполягла на тому, щоб вона з відповідачем, з їхнім сином ОСОБА_3 та її дочкою ОСОБА_9 , якій на той час виповнилося 13 років, поїхати на море на кілька днів з метою оздоровити дітей.

Відповідач постійно ображав її, не відпускав ні на крок від себе сина, налаштовував його проти неї і сестрички. Не давав їм можливості спілкуватись. Вона весь час проплакала. Після цього випадку її дочка ОСОБА_9 категорично відмовляється спілкуватись з вітчимом, при цьому дуже жаліє братика і маму.

Вона намагалась налаштувати дитячо-батьківські відносини та відносини між її меншим сином та трьома старшими дітьми, зверталась до класного керівника - ОСОБА_10 , шкільного психолога ОСОБА_11 , та пояснювала ситуацію в сім`ї і просила участі педагогів у формуванні у дитини відношення до батьків як до однаково близьких і потрібних в житті людей.

Відповідач багато років не працює.

Вона працює в Києві, тому змушена постійно розриватись між двома містами, до того ж, її старша дочка ОСОБА_9 , навчається у середній школі в місті Києві і є неповнолітньою.

Він відвозить дитину в школу, забирає сина зі школи, відводить його на гуртки. Від неї заховано медичну картку дитини, портфель сина тато ховає до себе в машину, щоб вона не могла дивитись зошити сина, перевіряти його щоденник. Вона звернулась до директора школи - Мамія Василя Григоровича з проханням надати можливість їй, як мамі, під час уроків фізкультури приходити і переглядати зошити, щоденник, шкільний журнал, нащо отримала згоду керівника школи. Коли відповідач довідався про це, то почав чергувати в школі під час уроків фізкультури. Починаючи з початку 2017 року вона почала звертатись до районної і місцевої адміністрації з проханням допомогти у складній сімейній ситуації, вплинути на тата, пояснити йому, що, дитині потрібна однаково любов і увага обох батьків, незважаючи на їх відносини.

Нажаль, відповідач не виконує рекомендації комісії у справах дітей та сім`ї, продовжує налаштовувати сина проти мами. Відкрито заявляв під час засідання комісії про те, що він чекає поки дитині виповниться 10 років, щоб син міг сказати що він хоче залишитись з батьком. Відповідач заявляє свою позицію про те, що він нікого не боїться, ніхто йому нічого зробити не може і він буде робити так, як захоче.

Вона постійно зверталась до відповідача з проханням мирного вирішення конфлікту, але він відмовляється. Особливо жорстоко він став поводитись з нею після того, як йому стало відомо про те, що вона із сином спілкується. Дитина боїться батька і постійно просила не говорити йому про те, що вони спілкуються. Відповідач протягом останніх трьох років намагається не залишати їх із сином наодинці. Але, кожен раз, коли він виходив на кілька хвилин з будинку дитина підбігала до неї, обнімала і говорила « Мама , я тебе дуже люблю». Коли вона написала про це в заяві до комісії у справах дітей, відповідач оскаженів і заявив що він не вірить в те, що син з нею спілкується і що він зробить все, для того, щоб цього більше не відбувалось.

Після цього відповідач поміняв дитині номер телефону, перестав відповідати на її телефонні дзвінки, залякує дитину тим, що мама хоче його забрати у тата. Що тато накладе на себе руки. Постійно формує у дитини образ «поганої мами». Налаштував сина проти неї. Речі, які вона купляє дитині він викидає. Продукти, які вона привозить, дитина не їсть. Шкільними зошитами, канцелярськими товарами, які вона привозить дитина не користується, художні книжки, які вона привозить, не читає.

У неї немає можливості разом з дитиною проводити час, тому що син боїться їхати з мамою - так його налаштував тато. Зі старшими сестрами і братом ОСОБА_3 не спілкується, тому що так його налаштував тато. Відповідач говорить що він своєю поведінкою заборон спасає сина від неї і її старших дітей.

Вона змушена постійно працювати, оскільки відповідач не працював, на її утриманні знаходиться старша дитина, якій на сьогоднішній день 16 років. Відповідач відмовився піклуватись про її старшу дочку - свою падчерку, яка з 3 років вважає його своїм батьком. Він не хоче переїжджати в Київ, для того, щоб діти могли жити і виховуватись разом, тому що в Києві потрібно працювати, щоб утримувати сім`ю, будинок, а в маленькому містечку можна прожити біля батька за рахунок його домашнього господарства.

Останніх майже 3 роки відповідач намагається максимально обмежити її присутність в житті дитини.

Відношення відповідача до неї, як до жінки та матері своєї дитини жахливе. Він постійно принижує її в присутності сина, говорить про те, що вона погана мати, що п`яниці кращі за неї. Відповідач неодноразово піднімав на нею руку в присутності дитини. Дитина почала повторювати вчинки батька та копіювати його поведінку. Син не вітається до мами, не носить одяг, який вона купляє, не користується зошитами, олівцями, фарбами, які вона для нього купує, не читає книжок, які вона йому привозить, тікає від неї, коли вона намагається його пригорнути.

Вона регулярно приходить в школу, цікавиться навчанням дитини, його психологічним станом, його відносинами з вчителями та однокласниками. Дитина, коли вона підходить до нього в школі, б`є її по руках, відштовхує, в присутності однокласників, вириває в неї з рук щоденник, зошити, портфель і відразу біжить із класу, щоб зателефонувати тату. Тато приїжджає протягом 10-15 хвилин і забирає дитину. Так само дитина поводить себе і в будинку дитячої творчості, де дитина відвідує гуртки, коли вона туди приходить. Діти-однокласники постійно говорять сину, що так не можна відноситись до мами, але дитина веде себе так, як його налаштовує тато.

Дитина дуже змінилась за останні три роки. Син знаходиться під постійним впливом відповідача, який налаштовує його проти мами, своєю грубою поведінкою, своїми вчинками, мовчанкою, подає дитині приклад грубого поводження з мамою. Відповідач постійно демонструє свою ненависть до неї, коли вона приїжджає, щоб побачити свою дитину. На вихідних теж забирає сина і кудись з ним їде разом із своєю коханкою та її дитиною, при цьому вона сидить під воротами і чекає пізнього вечора, коли вони повернуться, а повертається він о 22 чи 23 годині, щоб хоч кілька хвилин побачити свою дитину.

Але, саме жахливе те, що відповідач налаштував їхню дитину проти неї - рідної мами. Відповідач своїми умисними діями - психологічним тиском та насильством кривдить її та їхнього сина, фактично позбавляючи дитину мами, а її своєї дитини.

Небажання відповідача продовжувати сімейні відносини не надає йому права займатись психологічним та фізичним свавіллям та відбирати у неї дитину. Налаштування дитини проти мами не є ознакою гарного виховання з боку батька, адже при наявності бажання батька цей конфлікт давно можна було вирішити. Вона, неодноразово пропонувала відповідачу укласти нотаріальну угоду про визначення участі кожного із них у вихованні їхнього сина. Але відповідач відмовляється це робити, посилаючись на небажання сина спілкуватись із мамою. Відповідач своїми навмисними діями намагається спричинити їй якомога більше страждань. При цьому страждає, насамперед, їхня дитина.

Більше, ніж півроку чоловік не пускає її додому. В будинку разом з її чоловіком та сином проживає його коханка ОСОБА_15 , з якою, її чоловік разом вже більше двох років. Разом зі своєю коханкою, їхнім сином та її дитиною вони відпочивають на морі, їздять у кінотеатри, кафе, святкують дні народження.

Її чоловік створив другу сім`ю, вважаючи що він сам вправі обирати маму їхній дитині. Її речі її чоловік разом із ОСОБА_15 зібрали та виставили з будинку. Дитина знаходиться постійно під впливом батька.

Вона дуже страждає через це, жорстоку поведінку відповідача, через те, що він позбавляє сина спілкування з мамою, а її рідної дитини. Батько має виховувати сина в любові і повазі до мами. Тому що ніхто так не буде любити дитину як рідна мама.

Відповідач не звертає увагу ні на чию думку, ні на думку батька, ні сусідів, ні вчителів, ні директора школи Мамія Василя Григоровича , ні комісії у справах дітей, сім`ї та молоді, ні міського голови Панюти Олександра Олексійовича , ні ювенального інспектора Кагарлицького відділу поліції, які говорять йому про те, що вона з ним мають домовитись і визначитись з ким з батьків дитина має жити, а з ким спілкуватись. Відповідач вважає, що вона не потрібна сину, і він сам буде вибирати дитині маму.

Таке відношення до неї з сином вважає психологічними тортурами, тому що у статті 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Тато, користуючись своєю силою і владою, попри всякий здоровий глузд, намагається розлучити її з сином.

Ст. 51 Конституції України гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у ч. 6 ст. 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Відповідно до вимог ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Зважаючи на те, що на сьогоднішній день її чоловіком чиняться перешкоди її участі у вихованні її неповнолітнього сина ОСОБА_3 2009 р.н., батьком порушується право дитини на належне виховання матір`ю; порушується право її та її сина на спілкування; порушується її право, як матері на захист своєї дитини. Вважає, що єдиний спосіб відновити законні права її, як мами та її дитини - це звернення до суду.

Відповідач та її представник позовні вимоги позивача визнають частково та вважають, що відповідач ніяким чином не чиняться перешкоди у спілкуванні дитини, а саме дитина не має бажання на спілкування із матір`ю. Необхідно спочатку навчити спілкуватися між собою сторони, а потім налагодяться відносини і із дитиною.

Представник третьої особи в особі - Кагарлицького центру соціальних служб сім`ї, дітей та молоді Стеценко Н .А. вважає, що кожна дитина має право на спілкування як із батьком, так і з матір`ю. В дійсності позивач зверталася до них, щоб вирішити питання щодо дитини, яка зараз проживає із батьком. В дійсності, після спілкування із дитиною, стало зрозуміло, що на дитину має вплив батько. Як позивачу, так і відповідачу необхідно налагодити відносини між собою, а також з їхнім сином. Батькові необхідно докласти зусиль для налагодження спілкування дитини з матір`ю.

Суд, вислухавши сторони, їх представників та свідка, вивчивши письмові докази, приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Однією із засад регулювання сімейних відносин відповідно до ст. 7 СК України є забезпечення дитини можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, в тому числі і забезпеченням їй сімейного виховання.

Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 30 серпня 2007 року уклали шлюб, який на час розгляду справи не розірвано.

Від шлюбу народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

На даний час син сторін ОСОБА_3 проживає з відповідачем за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 5 СК України встановлено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Частинами 6-10 ст. 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний духовний та моральний розвиток.

Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний приймати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ч. 1 ст. 151, ст. 153 СК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12 ЗУ «Про охорону дитинства».

Згідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

За положеннями ст.157 СК України:

--- питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч.1);

--- той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч.2);

--- той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини(ч.3);

--- батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ч.4);

--- той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків (ч.5);

--- той із батьків, з ким за рішенням суду проживає дитина, самостійно вирішує питання щодо тимчасового виїзду дитини за межі України з метою лікування, навчання дитини за кордоном, відпочинку, за наявності довідки, виданої органом державної виконавчої служби, про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби у порядку, встановленому законом (ч.6).

Аналогічні положення містить ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», за якою дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Таким чином, законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди.

Відповідно до ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

Позивач зверталася до третьої особи - для врегулювання питання щодо спілкування з дитиною, про що свідчать наявні в матеріалах справи три витяги з протоколів засідань комісії з питань захисту прав дитини.

Зокрема, 21.05.2018 року на засіданні комісії по розгляду заяви ОСОБА_1 було прийнято рішення та рекомендовано гр.. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 самостійно врегульовувати свої відносини, а 11.10.2018 р. на засіданні комісії по розгляду заяви ОСОБА_1 було прийнято рішення та рекомендовано гр. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виясняти відносини при синові; оформити нотаріально завірений договір про участь у вихованні дитини; психологу закладу, який відвідує ОСОБА_3 , попрацювати з дитиною, щодо правил даного документу та їх обов`язкового виконання; гр.. ОСОБА_2 відвідувати психолога при Кагарлицькій ЦРЛ та постійно говорити з сином про потребу в спілкуванні з мамою, а 09.08.2019 р. на засіданні комісії по розгляду заяви ОСОБА_1 було прийнято рішення та рекомендовано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виясняти відносини при синові, ОСОБА_1 , з вересня 2019 р. зустрічатися з сином у ЗОЗ , в якому навчається син, в присутності психолога закладу, ОСОБА_2 постійно говорити з сином про потребу в спілкуванні з мамою.

Відповідно до ч. 2 ст. 159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із вимогами ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.2019 р., ратифікованої Україною 27.02.1991, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини).

Статтею 27 Конвенції про права дитини, передбачено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною 03.08.2006, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці.

Під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган, серед іншого, визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб`єктів батьківської відповідальності (п. а ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей).

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України - 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії.

Визначаючи спосіб участі матері у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суд враховує принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та передусім інтереси дитини з урахування конкретних обставин справи.

При розгляді справи суд враховує вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Суд вважає, що необхідно встановити порядок спілкування позивача з дитиною без участі батька, оскільки ОСОБА_1 є матір`ю дитини, піклується про сина та любить його, активно і стабільно проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із дитиною, є матеріально-забезпеченою людиною, має постійне місце роботи та має належні житлові умови.

Жодних обставин, які б унеможливлювали право матері на спілкування із малолітнім сином, чи обставин, які б свідчили про спілкування матері із сином, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, або обумовлювало її побачення з дитиною у присутності інших осіб, судом не встановлено, відповідачем не доведено, а матеріали справи таких доказів не містять. Особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що позивачу не чинилися перешкоди у спілкуванні та побаченнях з дитиною, тому її права та інтереси ніяким чином не порушені, суд взяти до уваги не може та критично оцінює вказане твердження, оскільки між сторонами склалися неприязні стосунки, що стало перешкодою для спільного вирішення питань, пов`язаних з вихованням дитини, а також участі позивача у спілкуванні з сином.

Тому, виходячи з меж розумного балансу дотримання інтересів обох сторін і, перш за все, інтересів дитини, з необхідності дотримання рівності прав батьків у наданні їм часу на спілкування з дитиною, право на участь у вихованні та спілкуванні із своєю дитиною, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача та необхідності зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також встановити наступний порядок спілкування ОСОБА_1 із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

?перша та третя суботу місяця з 14-00 год. до 14 год. неділі, без присутності батька;

?другу та четверту середу місяця з 16 години до 19 год. 30 хв., без присутності батька;

?в день народження сина, тобто - 05 березня з 09 до 13 години без присутності батька;

?перший частина канікул: один місяць літніх канікул - та половину канікул у зимовий період для сумісного відпочинку та оздоровлення сина, без присутності батька;

?безперешкодного, необмеженого спілкування з дитиною засобами телефонного та електронного засобів зв`язку, якими користується дитина, з урахуванням розпорядку дня та зайнятості дитини.

Приймаючи таке рішення суд вважає, що такі способи участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні малолітнього ОСОБА_3 забезпечать належну участь позивача у вихованні своєї дитини та не порушить право дитини на знання своїх батьків і право на їх спілкування.

Жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право матері на спілкування із малолітнім сином чи обставин, які б свідчили про спілкування позивача з дитиною, які перешкоджали б нормальному розвитку останнього, або обумовлювали її побачення з дитиною, матеріали справи таких доказів не містять.

Також позиція щодо права матері на побачення з дитиною без участі батька висловлена Верховним Судом у постанові від 28.01.2019 р. у цивільній справі № 619/3051/17.

Що стосується зустрічів з психологом, то слід зазначити наступне.

Свідок ОСОБА_4 пояснила, що насамперед необхідно, щоб сторони між собою досягли гарного спілкування, так як відносини між батьками сильно впливають на дитину, тому необхідно, щоб саме батьки пройшли певні курси із психологами, як поодинці, так і разом.

Представник третьої особи пояснила, що необхідності спілкування із психологом є у батьків, які потім зможуть налагодити спочатку відносини між собою, а потім і із дитиною, а тому суд вважає, що необхідно зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відвідати курси психотерапії з психологом кожний по п`ять курсів та одночасно п`ять курсів протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили.

Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини.

Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

На підставі Законом України «Про охорону дитинства», Сімейним кодексом України, керуючись ЦПК України суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Кагарлицький центр соціальних служб сім`ї, дітей та молоді про усунення перешкод у щодо: участі матері у вихованні дитини, забезпеченні права дитини на належне батьківське виховання матір`ю, права на спілкування матері та дитини, права матері по захисту дитини - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відвідати курси психотерапії з психологом кожний по п`ять курсів та одночасно п`ять курсів протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили.

Встановити наступний порядок спілкування ОСОБА_1 із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

?перша та третя суботу місяця з 14-00 год. до 14 год. неділі, без присутності батька;

?другу та четверту середу місяця з 16 години до 19 год. 30 хв., без присутності батька;

?в день народження сина, тобто - 05 березня з 09 до 13 години без присутності батька;

?перший частина канікул: один місяць літніх канікул - та половину канікул у зимовий період для сумісного відпочинку та оздоровлення сина, без присутності батька;

?безперешкодного, необмеженого спілкування з дитиною засобами телефонного та електронного засобів зв`язку, якими користується дитина, з урахуванням розпорядку дня та зайнятості дитини.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення через суд першої інстанції до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04.01.2020 р.

Суддя І.І. Шевченко