КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/836/2019 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Українець Л.Д.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горобинська Ганна Анатоліївна, про визнання договорів недійсними, визнання права власності та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горобинська Г.А., про визнання договорів недійсними, визнання права власності. Зазначає, що 11 квітня 2012 року між нею та ОСОБА_3 був укладений договір, предметом якого є погодження умов і забезпечення здійснення правочину щодо купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Цим договором сторони визначили, що купівля-продаж квартири буде здійснена за 643790,00 грн., що еквівалентно 80625,00 доларів США. До підписання договору вона передала ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 531002,00 грн., що еквівалентно 66500,00 доларів США. Для повного проведення розрахунку за квартиру вона звернулася до ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» для отримання кредиту. Після банком документів була призначена дата укладення договору, але через дії ОСОБА_3 кредитний договір не був укладений. У подальшому ОСОБА_3 запропонував їй укласти договір позики, за яким він ніби то надасть їй у позику грошові кошти у розмірі 24000,00 доларів США, яких не вистачає для придбання квартири. З укладенням договору позики вона не була згодна, але ОСОБА_3 відмовився повернути їй грошові коштиу розмірі 66500 доларів США, які отримав за договором від 11 квітня 2012 року. Вона була вимушена укласти договір позики від 22.06.2012 року та Договір іпотеки квартири від 22.06.2012 року. В подальшому вона і ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу квартири, але оригінал його договору зберігається у відповідача. Оскільки грошові кошти з договором позики їй не передавалися, ОСОБА_2 договір позики не укладеним. На час укладення договорів вона була вагітна, не мала можливості відмовитись від укладання оспорюваних договорів, а тому вони були підписані нею під впливом тяжких обставин. ОСОБА_2 просила визнати недійсними укладені з ОСОБА_3 договори позики та іпотеки від 22 червня 2012 року, визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про виселення. Зазначає, що він зареєстрував своє право власності на квартиру АДРЕСА_1. В квартирі на даний час проживає ОСОБА_2 разом з членами своєї сім'ї, чим створюють йому перешкоди у здійсненні права власності. ОСОБА_3 просив виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та всіх інших мешканців без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині вирішення її позовних вимог та задовольнити їх. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає помилковим висновок суду першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність укладення договору позики та договору іпотеки під впливом тяжких обставин. Зазначає, що для внесення завдатку за квартиру - 66 500,00 грн. її батьки продали своє житло, вона не змогла взяти у банку кредит на оплату залишку вартості квартири з вини ОСОБА_3 У разі не укладення нею договору позики та договору іпотеки ОСОБА_3 не повернув би їй суму завдатку - 66 500,00 доларів США. Іона мала ризик залишитися з новонародженою дитиною без коштів та власного житла. Якби ОСОБА_3 повернув би суму завдатку, вона ніколи б не уклала оспорювані договори позики та іпотеки. Суд не надав належної оцінки показам свідків, що були допитані в судовому засіданні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та задовольнити його. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відмовляючи в задоволенні його вимог, суд безпідставно послався на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», положення якого не можуть бути застосовані до спірних відносин. Зазначає, що він направляв ОСОБА_2 вимогу про звільнення квартири, проте, вимога виконана не була. Відтак, ОСОБА_2 підлягала виселенню з його квартири разом з усіма іншими мешканцями. Вважає, що деякі викладені у рішенні суду висновки не відповідають матеріалам справи. На четвертому аркуші оскаржуваного рішення вказано, що 02 квітня 2015 року на адресу відповідача надійшли заперечення позивачки на позовну заяву, проте, в матеріалах справи відсутні докази направлення йому заперечень. На тому ж аркуші зазначено, що ОСОБА_2 частково погасила заборгованість в сумі 90 179,00 грн., після чого залишок коштів, що підлягали сплаті становив 103 957,00 грн., що підтверджується актом погашення заборгованості. Проте у вказаному акті не має вказівки на суму залишку заборгованості, в матеріалах справи відсутній вказаний акт. На шостому та восьмому аркушах рішення зазначено, що на підставі попереднього договору купівлі-продажу ОСОБА_2 передала йому кошти в сумі 66 500,00 доларів США, але ОСОБА_2 передала йому кошти в сумі 531 002 грн., що еквівалентно 66 500 доларів США. У зв'язку з цим ОСОБА_3 просив внести відповідні зміни до мотивувальної частини рішення.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити. У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 просить відмовити.

Представник ОСОБА_3 просить задовольнити його апеляційну скаргу і відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_2

В судове засідання третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горобинська Г.А. не з'явилася, повідомлена про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у її відсутність.

Вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11 квітня 2012 року між ОСОБА_2 (покупець) та ОСОБА_3 (продавець) було укладено договір, за умовам якого ОСОБА_3 зобов'язався продати ОСОБА_2 належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Пунктом 2.1 договору було визначено, що основний договір має бути укладений на таких основних умовах: ціна квартири становить 643 790,00 грн., що еквівалентно 80625,00 доларів США, які покупець сплачує продавцю, а продавець зобов'язується знятися з реєстраційного обліку протягом 30 днів з дня укладення основного договору.

Пунктом 2.3. договору визначено, що основний договір має бути укладений сторонами до 30 травня 2012 року.

Пунктом 4.2. договору передбачено, що до підписання вказаного договору, на підтвердження встановлених ним зобов'язань та на забезпечення його виконання, з метою підтвердження своєї платоспроможності покупець передав продавцю грошові кошти у розмірі 531002,00 грн., що в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України становить 66500,00 доларів США (а. с. 7-8, т. 1).

22 червня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений Договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 у позику грошові кошти у розмірі 194136,00 грн., що за курсом АТ «Укрексімбанк» становить 24000,00 доларів США, для придбання квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 зобов'язалася повернути кошти в строк до 22 червня 2017 року шляхом сплати щомісячних платежів - в еквіваленті не менше 400 доларів США (а. с. 9, т. 1).

22 червня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а. с. 12, т. 1).

В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики 22 червня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_2 передала в іпотеку ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

Пунктом 4.3 договору іпотеки передбачено, що за домовленістю сторін, у разі невиконання іпотекодавцем своїх зобов'язань за основним договором у встановлений строк цей договір передбачає, що наступного дня після закінчення порушеного строку Іпотекодержатель набуває право звернутися стягнення на квартиру АДРЕСА_1, в рахунок виконання зобов'язання за основним договором у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», та застосувати право власності на предмет іпотеки (а. с. 10-11, т. 1).

Протягом певного часу позивачка ОСОБА_2 виконувала умови договору позики, сплативши відповідачу грошові кошти на загальну суму 90 179,00 грн.

17 березня 2015 року ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_2 було надіслано вимогу про усунення порушень по договору позики, відповідно до умов якої він просив достроково повернути всю суму боргу, у зв'язку із порушенням умов договору позики (а .с. 89, т. 1).

У зв'язку з невиконання позивачкою своїх зобов'язань належним чином ОСОБА_3 08 липня 2015 року здійснив реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (а. с. 86, т. 1).

ОСОБА_2 оскаржила дії державного реєстратора щодо реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 до Окружного адміністративного суду м.Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2017 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовлено. (а. с. 180-190, т. 1)

07 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Горобинської Г.А. із заявою, в якій просив передати ОСОБА_2 вимогу про звільнення житлового приміщення, яке належить йому на праві власності.

В той же день вказана вимога була направлена на адресу ОСОБА_2

З'ясувавши обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання недійсними договору позики та договору іпотеки, а також визнання права власності на квартиру. Також суд вважав такими, що не підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 уклала оспорювані договору під впливом тяжких обставин, а саме у період вагітності, на вкрай невигідних умовах, оскільки відповідач не бажав повертати грошові кошти, внесені як завдаток. Наголошувала на тому, що вимушена була укласти договори позики та іпотеки, оскільки саме з вини ОСОБА_3 вона не змогла укласти кредитний договір з банком.

Разом з тим, ОСОБА_2 не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 відмовився повертати їй суму завдатку за попереднім договором, вона не отримала кредит для придбання квартири у банку саме з вини ОСОБА_3, а також того, що в неї були відсутні особисті кошти для оплати залишку вартості квартири або вона не могла взяти відповідну суму коштів у інших осіб. Крім того, попереднім договором не було передбачено утримання продавцем всієї суми задатку у разі не укладення основного договору з вини покупця. Навпаки, п. 4.3. договору було передбачено, що у випадку неукладення основного договору з вини покупця, продавець зобов'язаний повернути отриману суму коштів з утриманням штрафу в сумі 79 850,00 грн., що еквівалентно 10 000 доларів США.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про виселення.

Відмовляючи в задоволенні його вимог, суд безпідставно послався на те, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом застави або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно і загальна площа такого нерухомого майна не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для жилого будинку.

Вказаний Закон поширюється лише на відносини, що випливають з договорів споживчого кредитування та не поширюється на відносини, що випливають з договорів позики, укладених між фізичними особами.

В даній справі ОСОБА_3 вже реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки та зареєстрував своє право власності на квартиру, яка була предметом іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 8) ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Як було встановлено судом, ОСОБА_3 направляв ОСОБА_2 вимогу про звільнення квартири АДРЕСА_1. Вказана вимога була залишена ОСОБА_2 без задоволення.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 підлягає виселенню з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Вимоги ОСОБА_3 про виселення інших мешканців не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не зазначено кого саме він просить виселити. Це позбавляє можливості суд забезпечити права осіб, які проживають з ОСОБА_2 приймати участь у розгляді справи, висловлювати своє ставлення до заявлених позовних вимог про виселення.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апелянта про внесення змін до мотивувальної частини, оскільки обставини, на які посилався позивач не мають правового значення для вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про виселення.

Враховуючи викладене, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року підлягає скасуванню в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення зустрічного позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 пропорційно до задоволених вимог підлягає стягненню 275,60 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 413,41 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції, а всього 689,01 грн.

В частині вирішення позову ОСОБА_2 рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року скасувати в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення та ухвалити в цій частині нове рішення.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2у з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В іншій частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2на користь ОСОБА_3275,60 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 413,41 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції, а всього 689,01 грн.

В частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горобинська Ганна Анатоліївна, про визнання договорів недійсними, визнання права власності рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року залишити без змін.

Дані про учасників справи:

ОСОБА_3, місце проживання: АДРЕСА_3 РНОКПП: НОМЕР_1,

ОСОБА_2, дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 р., місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_2,

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Оніщук М.І.

Українець Л.Д.