Постанова

Іменем України

29 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 607/6295/15-ц

провадження № 61-22574св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Тернопільський національний економічний університет, Тернопільське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Тернопільського національного економічного університету на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 09 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Міщія О. Я., ТкачЗ. Є.,Шевчук Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2015 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Тернопільського національного економічного університету (далі - ТНЕУ), Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення невиплаченої заробітної плати, середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що на підставі наказу від 01 квітня 2015 року № 4 її звільнено з посади медсестри санаторію-профілакторію ТНЕУ у зв`язку із скороченням чисельності працівників, пов`язаним із ліквідацією санаторію-профілакторію ТНЕУ. На момент звільнення із займаної посади на порушення статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) з нею не було проведено в повному обсязі розрахунок при звільненні та до сьогодні заборгованість не сплачена. Унаслідок порушення відповідачем встановлених строків виплати заробітної плати з 01 квітня 2015 року вона має право на середній заробіток за весь час затримки, а саме з 01 квітня 2015 року до дня ухвалення рішення судом. Крім того, їй не виплачена вихідна допомога, як обов`язкова компенсаційна виплата при припиненні трудового договору з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а саме не менше середньомісячного заробітку.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату з 01 лютого до 01 квітня 2015 рік у розмірі 4 157,91 грн, вихідну допомогу у розмірі 4 165,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01 квітня 2015 року до часу ухвалення рішення судом, а також відшкодувати моральну шкоду, заподіяну звільненням, яку вона оцінила в розмірі 15 000,00 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_1 3 964,29 грн невиплаченої заробітної плати, 13 053,15 грн середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 2 078,83 грн вихідної допомоги, 500,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в дохід держави 243,60 грн судового збору. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТНЕУвідмовлено.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2015 року стягнуто з Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності судовий збір в дохід держави в сумі 243,60 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що стягнення невиплаченої заробітної плати та середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має здійснюватися з Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, оскільки відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» і Порядку часткового фінансування санаторіїв-профілакторіїв за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 25 лютого 2009 року № 16, відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності проводиться фінансування санаторіїв-профілакторіїв підприємств, установ, навчальних закладів та організацій за рахунок коштів Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 31 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТНЕУ на користь ОСОБА_1 2 078,83 грн вихідної допомоги та 559,43 грн невиплаченої заробітної плати за вирахуванням із вказаних сум прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. У решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вимога щодо стягнення заробітної плати з 01 лютого до 01 квітня 2015 року не підлягає задоволенню, оскільки в матеріалах справи відсутні докази нарахування позивачу заробітної плати за цей період, а також будь-які інші докази того, що вона в цей час працювала.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції зазначав, що на відповідача не може бути покладено такий обов`язок, оскільки звільнення позивача відбулося внаслідок законодавчих змін й вини відповідача у звільненні та затримці розрахунку при звільненні немає.

Суд апеляційної інстанції вважав, що надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати без її заяви з 02 до 17 січня 2015 року фактично є простоєм не з вини працівника, тому підлягає оплаті відповідно до статті 113 КЗпП України з розрахунку не нижче від 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) в сумі 559,43 грн, а також підлягає стягненню вихідна допомога в сумі 2 078,83 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 31 березня 2016 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та передаючи справу на новий апеляційний розгляд, посилався на те, що суд апеляційної інстанції на порушення вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року не з`ясував фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не перевірив, як доводів апеляційної скарги, так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, скасувавши його в частині стягнення невиплаченої заробітної плати та середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, не навів мотивів ухваленого ним рішення та обставин, які б спростовували доводи скарги, та не зазначив, які норми права були судом неправильно застосовані.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. При цьому суд не звернув уваги на те, що роботодавцем позивача був ТНЕУ і при звільненні виплату всіх належних коштів зобов`язаний здійснити саме він як роботодавець.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 09 лютого 2017 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2015 року та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2015 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТНЕУ на користь ОСОБА_1 2 991,57 грн невиплаченої заробітної плати, 14 000,00 грн середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні, 500,00 грн на відшкодування моральної шкоди, всього - 17 491,57 грн, за вирахуванням із вказаної суми прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. У решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ТНЕУ 243,60 грн судового збору в дохід держави. Стягнуто з ТНЕУ на користь ОСОБА_1 292,32 грн судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач перебувала у трудових відносинах з ТНЕУ, який приймав рішення про прийняття та звільнення з роботи, тому саме він, як роботодавець, зобов`язаний при звільненні здійснити повний розрахунок із ОСОБА_1

Та обставина, що Тернопільське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності здійснювало часткове фінансування санаторію-профілакторію ТНЕУ не може бути підставою для висновку про існування у нього обов`язку щодо виплати належних коштів при звільненні позивача, оскільки закон такого обов`язку не передбачає.

У зв`язку з цим суд апеляційної інстанції вважав, що рішення суду першої інстанції про стягнення з Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_1 належних їй при звільненні коштів слід скасувати, ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 у цій частині.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 до ТНЕУ про стягнення невиплачених коштів при звільненні, коштів за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про їх часткове задоволення.

Згідно з довідкою санаторію-профілакторію ТНЕУ ОСОБА_1 у жовтні 2014 року отримала заробітну плату в розмірі 1 969,47 грн, у листопаді 2014 року - 2 165,78 грн, у грудні 2014 року - 1 992,13 грн. З січня до березня 2015 року заробітна плата позивачу не нараховувалась.

З наказу № 1 по санаторію-профілакторію ТНЕУ від 02 січня 2015 року відомо, що працівникам непенсійного віку надано відпустку без збереження заробітної плати з 02 до 17 січня 2015 року.

Ураховуючи наведене, а також те, що ТНЕУ не надав доказів того, що ОСОБА_1 , перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, фактично у лютому та березні 2015 року не виконувала свої трудові обов`язки, суд апеляційної інстанції вважав, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за цей період підлягають частковому задоволенню.

Оскільки ОСОБА_1 не виплачували заробітну плату за останні два календарних місяці, що передують звільненню з роботи - лютий і березень 2015 року, її середньомісячна зарплата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці, тобто за грудень 2014 року та за січень 2015 року, а не за листопад - грудень 2014 року.

Середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 86,61 грн, січень 2015 року виключається з розрахункового періоду.

Невиплачена ОСОБА_1 заробітна плата за лютий - березень 2015 року становить 3 551,00 грн. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник ТНЕУ пояснив, що університет виплатив ОСОБА_1 на підставі скасованого рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 31 березня 2016 року 2 078,83 грн вихідної допомоги та 559,43 грн невиплаченої заробітної плати за вирахуванням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів, чого ОСОБА_1 не заперечувала і просила врахувати виплату їй вихідної допомоги при розрахунку остаточного стягнення заборгованості.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважав, що з ТНЕУ на користь ОСОБА_1 слід стягнути 2 991,57 грн невиплаченої зарплати, врахувавши проведений частковий розрахунок заборгованості.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У березні 2017 року ТНЕУ звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційної скаргою на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 09 лютого 2017 року, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що за положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладання на підприємство відповідальності за невиплату працівникові сум при звільненні є вина підприємства.

Проте у діях ТНЕУ відсутні вина, оскільки припинення фінансування санаторію-профілакторію та виплата заробітної плати не залежать від університету, а кошторис ТНЕУ не передбачає витрати на оплату праці працівників санаторію.

Заперечення на касаційну скаргу від учасників справи не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам законодавства щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що на підставі наказу від 05 січня 1985 року № 6 ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду медсестри санаторію-профілакторію ТНЕУ. На час звільнення позивач працювала на 0,5 ставки сестри медичної стоматології та 0,5 ставки сестри медичної дієтичного харчування.

У зв`язку із скороченням чисельності працівників, пов`язаних із ліквідацією санаторію-профілакторію ТНЕУ, на підставі наказу від 22 січня 2015 року № 32 відповідно до статті 49-2 КЗпП України ОСОБА_1 попереджено про майбутнє звільнення із посади медсестри санаторію-профілакторію ТНЕУ на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпПУкраїни.

На підставі наказу від 01 квітня 2015 року № 4 ОСОБА_1 звільнено з посади медсестри санаторію-профілакторію ТНЕУ на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності працівників.

Відповідно до наказу № 32 «Про ліквідацію санаторію-профілакторію Тернопільського економічного університету», виданого 22 січня 2015 року, санаторій-профілакторій ТНЕУ ліквідовано.

Наказом ТНЕУ від 02 лютого 2015 року № 46 внесено зміни до наказу від 22 січня 2015 року № 32, зокрема пункт 1 наказу викладено в новій редакції: «Ліквідувати санаторій-профілакторій ТНЕУ з 02.04.2015 р.».

Санаторій-профілакторій значився відокремленим підрозділом ТНЕУ і діяв на підставі Положення про санаторій-профілакторій ТНЕУ в межах повноважень, наданих його власником.

Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності здійснював часткове фінансування санаторіїв-профілакторіїв у межах асигнувань, що визначалися щорічно при затвердженні бюджету Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на наступний рік.

На 2015 рік між Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, ТНЕУ та санаторієм-профілакторієм договір про часткове фінансування санаторію-профілакторію за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності не укладався, оскільки 28 грудня 2014 року прийнято Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності з 01 січня 2015 року, згідно з яким Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» викладено в новій редакції під назвою «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» й він не містить норму про часткове фінансування санаторіїв-профілакторіїв Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

З матеріалів справи відомо, що позивач перебувала у трудових відносинах з ТНЕУ, який приймав рішення про прийняття та звільнення з роботи, тому саме цей відповідач як роботодавець зобов`язаний при звільненні здійснити повний розрахунок із ОСОБА_1

Та обставина, що Тернопільське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності здійснювало часткове фінансування санаторію-профілакторію ТНЕУ не може бути підставою для висновку про існування у нього обов`язку щодо виплати належних коштів при звільненні позивача, оскільки закон такого обов`язку не передбачає.

У зв`язку з цим суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції про стягнення з Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_1 належних їй при звільненні коштів слід скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій частині.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 до ТНЕУ про стягнення невиплачених коштів при звільненні, коштів за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції вважав, що підлягають задоволенню частково з таких підстав.

ОСОБА_1 у суді пояснювала, що до кінця грудня 2014 року працювала в санаторії-профілакторії ТНЕУ і отримувала заробітну плату. У січні 2015 року вона, як і інші працівники, перебувала у відпустці без збереження заробітної плати. Після закінчення відпустки виходила на роботу протягом лютого - березня 2015 року, однак заробітну плату їй не виплачували, а при звільненні не виплатили заборгованість, а також вихідну допомогу, яка передбачена у випадку звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно з довідкою санаторію-профілакторію ТНЕУ ОСОБА_1 у жовтні 2014 року отримала заробітну плату в розмірі 1 969,47 грн, у листопаді 2014 року - 2 165,78 грн, у грудні 2014 року - 1 992,13 грн. З січня до березня 2015 року заробітна плата позивачу не нараховувалась.

З наказу № 1 по санаторію-профілакторію ТНЕУ від 02 січня 2015 року відомо, що працівникам непенсійного віку надано відпустку без збереження заробітної плати з 02 до 17 січня 2015 року.

Ураховуючи наведене, а також те, що ТНЕУ не надав доказів того, що ОСОБА_1 , перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, фактично у лютому та березні 2015 року не виконувала свої трудові обов`язки, суд апеляційної інстанції вважав, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за цей період підлягають частковому задоволенню.

Ураховуючи наведене, а також те, що ТНЕУ не надав доказів того, що ОСОБА_1 , перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, фактично у лютому та березні 2015 року не виконувала свої трудові обов`язки, суд апеляційної інстанції вважав, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за цей період підлягають частковому задоволенню.

Оскільки ОСОБА_1 не виплачували заробітну плату за останні два календарних місяці, що передують звільненню з роботи - лютий і березень 2015 року, її середньомісячна зарплата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці, тобто за грудень 2014 року та за січень 2015 року, а не за листопад - грудень 2014 року.

Середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 86,61 грн, січень 2015 року виключається з розрахункового періоду.

Невиплачена заробітна плата за лютий - березень 2015 року становить 3 551,00 грн. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник ТНЕУ пояснив, що університет виплатив ОСОБА_1 на підставі скасованого рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 31 березня 2016 року 2 078,83 грн вихідної допомоги та 559,43 грн невиплаченої заробітної плати за вирахуванням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів, чого ОСОБА_1 не заперечувала і просила врахувати виплату їй вихідної допомоги при розрахунку остаточного стягнення заборгованості.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважав, що з ТНЕУ на користь ОСОБА_1 слід стягнути 2 991,57 грн невиплаченої зарплати, врахувавши проведений частковий розрахунок заборгованості.

Отже, судом апеляційної інстанції установлено, що при звільненні позивач з вини ТНЕУ не було виплачено усіх належних до сплати сум, тому на підставі статті 117 КЗпП України позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки до дня фактичного розрахунку підлягають частковому задоволенню.

Взявши до уваги те, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 86,61 грн, а число робочих днів за час затримки повного розрахунку з 01 квітня 2015 року до часу ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, тобто до 09 лютого 2017 року становить 467, сумою заборгованості є 40 446,87 грн.

Остаточно врахувавши розмір спірної суми, на яку мала право позивач, частки, яку ця сума становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком, суд апеляційної інстанції вважав, що з ТНЕУ на користь ОСОБА_1 слід стягнути 14 000,00 грн за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому суд апеляційної інстанції взяв до уваги інші обставини справи, зокрема те, що відповідач 26 жовтня 2016 року виплатив позивачу частину заборгованості в сумі 2 638,26 грн, те, що ОСОБА_1 після звільнення з роботи з 06 квітня до 07 вересня 2015 року у Тернопільському міськрайонному центрі зайнятості отримала 40 86,65 грн як безробітна, з вересня 2015 року до цього часу отримує заробітну плату як працевлаштована особа.

Щодо моральної шкоди, суд апеляційної інстанції з урахуванням положень статті 237-1 КЗпП України стягнув з ТНЕУ на користь ОСОБА_1 500,00 грн, урахувавши душевні страждання позивача, переживаннях у зв`язку з відсутністю коштів, докладання зусиль для працевлаштування в іншій організації.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, частини другої статті 21 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, установі, організації, менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці.

Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до пункту 8 зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які можуть бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 117 КЗпП України передбачено що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року, провадження № 6-195цс14.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, врахував всі обставини справи, на підставі належних та допустимих доказів ухвалив законне і обґрунтоване рішення. При цьому суд апеляційної інстанції зазначав, що позивач перебувала у трудових відносинах з ТНЕУ, який приймав рішення про прийняття та звільнення з роботи, тому саме він як роботодавець зобов`язаний при звільненні здійснити повний розрахунок із ОСОБА_1

Посилання ТНЕУ у касаційній скарзі на помилковість висновків суду апеляційної інстанції не заслуговують на увагу, оскільки направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Судом апеляційної інстанції правильно застосовані норми законодавства про працю. Порушень судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваного рішення судом касаційної не встановлено.

Доводи касаційної скарги про відсутність вини позивача не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до власного тлумачення позивачем характеру спірних правовідносин та не знайшли свого підтвердження.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Тернопільського національного економічного університету залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик