ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2019 року м. Чернівці

Справа № 718/1781/18

Провадження №22-ц/822/1081/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.

секретар Скрипка С.В.

за участю: представника позивача Дороган ОСОБА_1 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про вселення та визнання права на частку будівельних матеріалів в спільно створеному майні, головуючий у І-й інстанції Олексюк Т.І.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у липні 2018 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про вселення та визнання права на частку будівельних матеріалів в спільно створеному майні.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 15 жовтня 1992 року по 03 березня 2016 року перебувала з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох синів: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . З часу одруження вона фактично почала проживати з ОСОБА_5 у господарстві його батьків по АДРЕСА_1 , де була зареєстрована 01 лютого 1996 року.

Зазначала, що відповідно до свідоцтва про право приватної власності на жилий будинок, виданого 22 квітня 1998 року виконкомом Брусницької сільської ради, житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , належав на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , хоча правовстановлюючі документи були оформлені лише на ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і спадкоємцем за законом, що прийняв спадщину, є відповідач. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Вказувала на те, що у 2007 році вона виїхала на заробітки в Грецію, де була офіційно працевлаштована в рибній таверні до липня 2012 року. Надалі, до 2016 року, працювала на підприємстві, яке надавало послуги харчування. Зароблені кошти передавала своєму колишньому чоловіку ОСОБА_5 та своєму сину ОСОБА_6 в Україну, частину грошей передавала перевізниками, а частину - офіційними банківськими переказами. Періодично вона приїжджала додому. Також нею та ОСОБА_5 велось будівництво господарства за зароблені нею кошти, будь-яких інших коштів на будівництво не надавалось, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_8 були пенсіонерами, а ОСОБА_5 ніде не працював і не мав заробітку взагалі.

Також зазначала, що на початку 2016 року їх сімейні відносини погіршились і шлюб було розірвано.

За час її проживання в господарстві по АДРЕСА_1 нею було добудовано другий поверх літньої кухні, яка на даний час використовується як повноцінний житловий будинок, перенесено господарські будівлі на нове місце (фактично перебудовано) та збудовано новий гараж, котельню розміром 5x6м, підвал розміром 8x3м, збудовано також стодолу, стайню та літню кухню.

Проте, відповідач та її син ОСОБА_5 категорично заперечують проти визначення її частки у створеному майні та компенсації вартості збудованого за її кошти майна в добровільному порядку.

Більше того, в 2016 році його батько ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право на користування житлом, але рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 08 лютого 2017 року у задоволенні позову було відмовлено. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 підтвердив факт передачі нею коштів на утримання житла та на будівництво будинку.

На даний час відповідач та члени її сім`ї до будинковолодіння, яке збудовано за її кошти, її не допускають. Так, маючи намір провести технічну інвентаризацію створеного нерухомого майна, вона 30 січня 2018 року прибула з інженером Кіцманського РБТІ до господарства, однак відповідач не допустила їх на подвір`я. Такими діями її фактично позбавлено можливості проживати в будинку, збудованому за її кошти.

Аргументувала вимоги тим, що з 1992 року вона проживала в спірному господарстві, як член сім`ї власника, нею не вчинялися дії щодо руйнування та псування цього майна, не порушувалися правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку. Навпаки, за її кошти проводились реконструкція та будівництво господарських будівель та споруд в цьому господарстві, вона приймача участь в утриманні господарства, організовувала та фінансувала весілля старшому синові ОСОБА_6 в травні 2017 року, приймача участь у похованні чоловіка відповідача ОСОБА_8 в липні 2017 року, під час чого була присутня в спірному господарстві як члені сім`ї власника. А тому має право на виділ частини житлового приміщення для проживання та користування.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просила вселити її у житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, а саме: азбестоцементні листи хвилясті кількістю 182,28 кв.м, листи метало черепиці - 151,13кв.м, бітум нафтовий - 0,520 т, болти, дюбелі - 0,032 т, цвяхи - 0,133 т, гіпсові в`яжучі - 1,3 т, вапно будівельне - 0,03 т, плитки керамічні глазуровані - 30,56 кв.м, плитки керамічні неглазуровані (рваний камінь) - 23,84 кв.м, плитки керамічні для підлог - 6,85 кв.м, фарба, білило - 0,04 т, поковки - 0,721 т, дріт сталевий - 0,010 т, сітка дротяна ткана - 25,06 кв.м, тонколистий прокат, сталь листова - 0,18 т, скло листове, візерунчасте - 4,76 кв.м, цемент - 0,031 т, шурупи - 0,0158 т, електроди - 0,004 т, шпалери 104 кв.м, плитки карнизні - 15,1м.п, плитки плінтусні - 15,1 м.п, шпаклівка - 0,09 т, лісоматеріали - 21,49куб.м, блоки віконні пластикові - 28,47 кв.м, кахель - 6,20 кв.м, блоки дверні металопластикові - 5,35 кв.м, пластикова вагонка - 49,08 кв.м, листи полікарбонатні - 1,85 кв.м, блоки дверні дерев`яні - 17,29 кв.м, дошка для підлоги - 4,17 кв.м, ворота дерев`яні металеві - 16,2 кв.м, арматурна сітка 60 кв.м, ванна акрилова 1 шт., котли - 2 шт., радіатори сталеві - 21,6 Квт, щити опалубки - 13,65 кв.м, умивальник - 1 шт., унітаз - 1 шт., камінь бутовий - 0,133 куб.м, пісок природний - 8,25 куб.м, керамблок - 19252 шт., суміші бетонні - 36,88 куб.м, розчин кладковий - 32,27 куб.м, плити бетонні тротуарні 27,030 кв.м, труби напірні 27 м.п, муфти, перехідники, трійники, згони - 65 шт., герметик акриловий - 12 кг, які використовувались в процесі будівництва другого поверху літньої кухні літери «Б», гаражу, стодоли підвалу, котельні, вбиральні, стайні, сараю, огорожі, замощення в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 з визначенням вартості ремонтно - відновлювальних робіт, проведених на покращення даних будівель та споруд, загальною вартістю 561 110,00 грн.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

На зазначене рішення представник позивача ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що за час проживання позивачки ОСОБА_3 в господарстві по АДРЕСА_1 нею було добудовано другий поверх літньої кухні, яка на даний час використовується як повноцінний житловий будинок. Все будівництво здійснювалось сторонами без будь-яких дозволів. Оскільки відповідачка як єдиний спадкоємець, яка прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_8 , не провела дії щодо узаконення самочинного збудованих літньої кухні та господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , вважає, що підлягає її право захисту у спосіб визнання права власності на Ѕ частку будівельних матеріалів та конструктивних елементів, які були використані для будівництва. Крім того, відповідачка та її син не впускають позивачку у створене за її кошти нерухоме майно, а тому право ОСОБА_3 підлягає захисту шляхом вселення у спірне домоволодіння.

На апеляційну скаргу відзив не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив. Позивачка має право на відшкодування витрат на будівництво та проведення ремонтно-будівельних робіт підсобних будівель, з урахуванням частки інших осіб - колишнього чоловіка та його батьків. Питання про виселення позивачки не вирішувалось, оскільки належним способом захисту порушених прав є усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, визначення способу і порядку користування житловим приміщенням.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погодитись колегія суддів апеляційного суду не може.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 жовтня 1992 року по 03 березня 2016 року та спільно проживали в АДРЕСА_1 .

З інвентарної справи, заведеної 14 березня 1988 року, видно, що на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 22 квітня 1988 року, власником житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , був ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і зазначене домогосподарство складалося з житлового будинку (літ. А), 1970 року побудови, сараїв (літ. Б, В, Г, Д, Ж), убиральні (літ. З), колодязя (№ 1), воріт з хвірткою (№ 2), паркану (№ 3).

З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру за № 50346127 від 19 грудня 2017 року вбачається, що Кіцманською державною нотаріальною конторою 19 грудня 2017 року зареєстровано спадкову справу після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.190-194).

Актом обстеження від 23 лютого 2017 року підтверджено, що ОСОБА_3 проживала в господарстві, розташованому в АДРЕСА_1 , з 1992 року по 2016 рік разом з чоловіком та дітьми. Господарство складається зі старої хати ОСОБА_8 та кухні, яка в подальшому була добудована за участі ОСОБА_3 . Також було побудовано новий гараж та котельню розміром 5мх6м, підвал 8мх3м. (т.1 а.с.38).

Згідно з записами у погосподарських книгах за 2001-2005 роки, 2011-2015 роках, 2016 рік головою двору був ОСОБА_8 , членами двору були: ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_3 (невістка), ОСОБА_6 (онук), ОСОБА_7 (онук) (т.1 а.с.41-49).

ОСОБА_3 протягом 2008 2016 років здійснювались перекази грошових коштів на ім`я ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (т.1 а.с.53-57, 60-62, 75-109).

В матеріалах справи міститься довідка про працевлаштування ОСОБА_3 у рибній таверні під назвою «Кавос» у Кінетті (Грецька Республіка), з 27 жовтня 2007 року (а.с. 63, 64), та довідка про працевлаштування ОСОБА_3 на підприємстві з надання послуг харчування в м. Істмії (Грецька Республіка) з 2013 року (а.с.66).

Як видно з копії спадкової справи № 607/2017 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , із заявою по прийняття спадщини до Кіцманської державної нотаріальної контори звернулась дружина померлого - ОСОБА_4 . ОСОБА_5 (син померлого) та ОСОБА_11 (дочка померлого) від спадщини після смерті батька ОСОБА_8 відмовились на користь матері ОСОБА_4 (т.1 а.с.190-194).

У висновку експерта за № 498 від 01 березня 2019 року зазначено, що відповідно до плану земельної ділянки АДРЕСА_1 (а.с.10-15), згідно з технічним паспортом на житловий будинок, складеним станом на 14 березня 1998 року, де головою колгоспного двору був ОСОБА_8 , були розташовані наступні будівлі і споруди: житловий будинок літ. «А»; літня кухня літ. «Б»; сараї літ. «В,Г,Д,Ж»; убиральня літ. «3»; колодязь літ. «№1»; ворота та хвіртка літ. «№2»; огорожа літ. «№3».

Станом на день дослідження домоволодіння, яке розташоване на земельній ділянці площею 0,25 га, яка надана для користування з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , експертом встановлено, що в даному домоволодінні знаходяться будівлі та споруди: житловий будинок літ. «А»; літня кухня літ. «Б» з добудованим II поверхом; гараж з котельнею; підвал; сарай; стайня; сарай ; вбиральня; колодязь літ. «№1»; замощення; альтанка; ворота і огорожа.

Ступень готовності збудованих будівель, які розташовані в будинковолодінні АДРЕСА_1 , зокрема літньої кухні, гаража з котельнею, підвалу, сараю, стайні, сараю, вбиральні, становить 100%. Загальна вартість будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, які були використані в процесі будівництва надбудови 2 поверху з визначенням вартості ремонтно-відновлювальних робіт, проведених по покращенню даної будівлі, яка розташована в домоволодінні АДРЕСА_1 , станом на 01 березня 2019 року, складає 652 345 грн, в т.ч.: будівельні матеріали, обладнання 525 246 грн; вартість робіт 127 099 грн.

Літня кухня літ. «Б», яка знаходиться в АДРЕСА_1 , не відповідає об`ємно-планувальним характеристикам житлового будинку і не відповідає вимогам ДБН В.2.2-15 -2005року п.п.2.9; 2.4.

Загальна вартість будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, які були використані в процесі будівництва гаражу, стодоли, підвалу, котельні, вбиральні, стайні/сараю, огорожі, замощення, які розташовані в домоволодінні АДРЕСА_1 , станом на 01 березня 2019 року складає 469 876 грн, в т.ч.: будівельні матеріали, обладнання 385 108 грн; вартість робіт 84 768 грн (т.2 а.с. 4-34).

Згідно зі статтею 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини 3 статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Частиною 6 статті 376 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

Згідно з частиною 2 статті 64 Житлового Кодексу до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини 3 статті 156 Житлового Кодексу члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенні ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку.

З роз`яснень, викладених у пункті 4 Постанови Пленуму ВСУ від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», видно, що таке ж право на відшкодування своїх затрат на будівництво за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 Житлового Кодексу обов`язок.

Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_8 і єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, є ОСОБА_4 .

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 з 1992 року по 2016 рік проживала в розташованому по АДРЕСА_1 домоволодінні, як дружина ОСОБА_5 , який є сином відповідача ОСОБА_4 , та приймала участь у ремонтно-будівельних роботах.

Відповідно до частин 1, 3 статті 12, частин 1, 6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що матеріалами справи та наданими сторонами доказами доведено, що в спірному житловому будинку за час проживання в ньому подружжя ОСОБА_3 та її чоловіка ОСОБА_5 , вони приймали участь у проведенні ремонтних та будівельних робіт, а саме добудови літньої кухні, перенесення господарських будівель на нове місце, будівництво гаража, котельні, підвалу, стодоли та стайні. Тобто, зазначені ремонтно-будівельні роботи подружжя здійснювало, як члени сім`ї власника, оскільки господарство по АДРЕСА_1 належало покійному ОСОБА_8 . Отже, ОСОБА_3 має право на відшкодування витрат на будівництво та проведення ремонтно-будівельних робіт підсобних будівель, а не визнання права власності на будівельні матеріали.

Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для скасування в цій частині рішення суду.

Вимоги апеляційної скарги в частині вселення ОСОБА_4 у спірне домоволодіння підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати позов, необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 395 ЦК України, речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування (сервітут).

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Позивачка вселилася у спірний будинок, як член сім`ї власника.

Як стверджує позивачка ОСОБА_3 , після її повернення до України, відповідач та її син чинять їй перешкоди в користуванні та проживанні в спірному господарстві.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 червня 2019 року у справі №718/944/18, яка набрала законної сили встановлено, що ОСОБА_3 не проживає в спірному будинку з 2016 року з поважних причин, іншого місця проживання та реєстрації немає. Вона тимчасово проживає в іншому будинку в цьому селі, оскільки ОСОБА_4 та її колишній чоловік чинять їй перешкоди у користуванні будинком, неодноразово зверталась в сільську раду та правоохоронні органи із заявами про те, що їй не надають доступу до житлового будинку, в якому залишилися її речі.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Отож, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Стаття 16 ЦК України визначає загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 461/4606/14-ц (провадження № 61-14053св18).

Враховуючи наведене, факт наявності між сторонами конфліктних відносин, створення відповідачем перешкод для проживання позивачки у вищевказаному господарстві, її реєстрації в ньому, що ОСОБА_3 фактично просить усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом вселення, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка в частині позовних вимог про вселення обрала неналежний спосіб захисту.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 376 ЦПК України однією з підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи положення зазначеної норми процесуального закону, норми матеріального права, фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про вселення - скасуванню та ухвалення в цій частині нового судового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково. Вселити ОСОБА_3 у житловий будинок по АДРЕСА_1 . В решті рішення слід залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Пунктом 1.2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з підпунктом 1.6 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Оскільки позов задоволено частково, то підлягають розподілу понесені судові витрати.

ОСОБА_3 при подачі позову було сплачено судовий збір у розмірі 1 409,60 грн.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_3 сплатила судовий збір у розмірі 2 517, 88 грн, зазначений судовий збір їй було зменшено до визначеної суми з урахуванням її майнового стану.

За подачу апеляційної скарги розмір судового збору всього становив 9 569, 25 грн, який був визначений з урахуванням позовних вимог майнового та немайнового характеру.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_3 сплатила судовий збір у розмірі 2 517,88 грн, зазначений судовий збір їй було зменшено до визначеної суми з урахуванням її майнового стану. Тобто, у відсотковому відношенні апелянтом сплачено судовий збір у розмірі 26,31%, а тому зазначений відсоток за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню на її користь з відповідача, що становить 303,24 грн (1152.60*26.31%), а іншу частину судового збору за задоволення немайнової вимоги слід стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 849,36 грн (1 152,60 -303,24).

Також з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 частково підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн, які документально підтверджені та відповідають задоволеним вимогам.

Понесені ОСОБА_3 витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 9 100 грн стягненню не підлягають, оскільки понесені у зв`язку з розглядом майнової вимоги, у задоволенні якої відмовлено.

Отже, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 слід стягнути судові витрати у розмірі 4 008,04 грн (704,80 +303,24 + 3000). На користь держави з ОСОБА_4 слід стягнути судовий збір у розмірі 849,36 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2019 року в частині позовних вимог про вселення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення в житловий будинок по АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати у розмірі 4 008 гривень 04 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави частину судових витрат у розмірі 849 гривень 36 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 26 грудня 2019 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк