ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/857/18 Номер провадження 22-ц/814/2833/19Головуючий у 1-й інстанції Тищенко Л. І. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
09 грудня 2019 року м. Полтава
Постановою Полтавського апеляційного суду у справі № 526/857/18 за позовом ОСОБА_1 до Гадяцької міської ради, виконавчого комітету Гадяцької міської ради, Гадяцької державної нотаріальної контори про визнання незаконним та скасування акту індивідуальної дії та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 11 вересня 2019 року скасовано в частині відмови в задоволенні вимог про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Гадяцької міської ради народних депутатів № 370 від 26.11.1980 року про оформлення права власності на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та видане на підставі даного рішення свідоцтво від 26 листопада 1980 року про право власності ОСОБА_2 на домоволодіння в АДРЕСА_1 , та в цій частині ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Гадяцької міської ради народних депутатів № 370 від 26.11.1980 року про оформлення права власності на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та видане на підставі даного рішення свідоцтво від 26 листопада 1980 року про право власності ОСОБА_2 на домоволодіння в АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 11 вересня 2019 року залишено без змін.

Погоджуючись із встановленими судом обставинами справи та висновками апеляційного суду в частині доведеності факту надання рішенням виконавчого комітету Гадяцької міської ради народних депутатів № 370 від 26 листопада 1980 року дозволу на оформлення права власності та видачу на підставі цього рішення свідоцтва від 26 листопада 1980 року про право власності на домоволодіння в АДРЕСА_1 на ім`я померлої особи - ОСОБА_2 , яка в силу статті 9 ЦК УРСР у редакції 1963 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, не могла набути відповідних цивільних прав і обов`язків щодо спірного нерухомого майна, оскільки її правоздатність припинилася зі смертю 09 листопада 1979 року, проте вважаю, що внаслідок спливу позовної давності позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання незаконним та скасування вказаного рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на нерухоме майно не підлягали до задоволення.

Згідно приписів статей 71, 80 ЦК УРСР 1963 року, який поширюється на спірні правовідносини, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлено в три роки.

Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Порушене право підлягає захистові лише, якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності.

Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 , спірне нерухоме майно вона вважала об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки з 28 лютого 1960 року перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 під час якого за спільні кошти подружжя та спільною працею ними було збудовано садибу у складі будинку та допоміжних будівель: сараю, вбиральні, погребу за адресою: АДРЕСА_1 , яке було введено в експлуатацію 28 жовтня 1980 року.

За правилами статті 76 ЦК УРСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Вважаючи себе власником спірного нерухомого майна, позивачка ОСОБА_1 повинна була цікавитись правовстановлюючими документами на домоволодіння та довідатися про порушення свого права на спільно набуте майно подружжя реєстрацією права власності на це майно за ОСОБА_2 , та здійснити захист своїх прав у строки, встановлені законом. Поважних причин, що позбавляли її такої можливості на протязі майже 38 років позивачка не навела та відповідних обставин суду не доводила.

Твердження позивачки, що про порушення свого права вона дізналася лише у травні 2018 року, коли подала позов про визнання недійсним договору дарування ОСОБА_3 спірного домоволодіння ОСОБА_4 від 11 квітня 2017 року, не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було відомо про набуття відповідачем ОСОБА_3 права на вказане домоволодіння по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , а отже, факт належності спірного майна відповідачеві ОСОБА_3 , як роздільного майна подружжя (стаття 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України), нею не заперечувався, що спростовує доводи заявника про її необізнаність про реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_2 .

За таких обставин, встановивши підставність позовних вимог ОСОБА_1 суд мав відмовити у задоволенні позову у зв`язку із закінченням строку позовної давності до пред`явлення позову в силу вимог закону.

Суддя Полтавського апеляційного суду С.Б. Бутенко