ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2528/19 Справа № 210/2133/18 Суддя у 1-й інстанції - Хлистуненко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/2133/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 жовтня 2018 року, яке ухвалено суддею Хлистуненко О.В. о 14 годині 34 хвилини у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 12 жовтня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (надалі ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Директор департаменту з персоналу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» ОСОБА_2, про стягнення сум, належних звільненому працівникові.

Позовна заява мотивована тим, що 05.03.2013 року позивач був прийнятий на посаду менеджера з економічної безпеки (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». З 05.01.2016 року по 08.08.2016 року позивач займав посаду заступника директора департаменту(економічна безпека) департаменту з безпеки, а з 10.08.2016 року по 08.02.2018 року рахувався понадштатним працівником департаменту безпеки.

Відповідно наказу № 872/л від 09.08.2016 року позивача було звільнено. Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.06.2017 року, було скасовано наказ про звільнення позивача та поновлення на підприємстві відповідача, у стягненні середнього заробітку відмовлено.

Металургійним відділом ДВС м. Кривого Рогу відкрито виконавче провадження за виконавчим листом про поновлення позивача на роботі та 01.08.2017 року, на вимогу державного виконавця, ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» видано наказ № 823/л «Про поновлення ОСОБА_1С.» та, за ініціативою відповідача, складено акт про допуск ОСОБА_1 до роботи з 14.10 год. 01.08.2017 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02.11.2017 року, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 12.02.2018 року, на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.08.2016 року по 31.07.2017 року, в розмірі 391027,54 грн.

Наказом №156/л від 08.02.2018 року позивача звільнено з посади на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, за скороченням чисельності штату.

22.02.2017 року ним було направлено відповідачу звернення з вимогою провести з ним розрахунок, зокрема виплатити заробітну плату за період з 08.00 год. до 14.10 год. 01.08.2017 року, на що йому надано відповідь про те, що при звільненні з ним було проведено розрахунок в повному обсязі.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь невиплачений при звільненні середній заробіток за період часу з 08.00 год. до 14.09 хв. 01.08.2017 року, в сумі 1100,57 грн., а також середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 жовтня 2018 року позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, викладених у позовній заяві, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне та неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, а також неправильне дослідження та оцінку доказів.

Позивач вважає, що суд безпідставно вдався до оцінки дій відповідача щодо порядку нарахування заробітної плати та не перевірив наявність порушень при оплаті вимушеного прогулу. При цьому, вказує на те, що судом не було надано жодної оцінки його твердженням про те, що на підприємство він прибув о 14-10 год. для оформлення поновлення на роботі, оскільки саме такий час було визначено відповідачем, а тому його твердження про відсутність позивача на робочому місці з 8-00 год. є недоречними та такими, що не відповідають дійсності. Суд не дав належної оцінки доводам позивача про порушення його права ненаданням йому інформації за його запитами про нараховану заробітну плату за 01.08.2017 року та про надання копії акту про допуск до роботи 01.08.2017 року з 14-10 годин.

Також, позивач посилається на те, що суд безпідставно взяв до уваги, як доказ по справі, графік роботи №042, оскільки він у цей час перебував у вимушеному прогулі та не був ознайомлений із його змістом. При цьому, зазначає, що відповідач протягом тривалого часу після поновлення його на роботі взагалі не знайомив його з графіком роботи та з правилами внутрішнього трудового законодавства, а тому суд не мав правових підстав для посилання на графік роботи №042.

Позивач вважає, що судом не було враховано того, що роботодавцем не забезпечено належний облік робочого часу та, оскільки у табелі обліку робочого часу за 01.08.2017 року йому не було проставлено простій, він має право на нарахування та отримання заробітної плати за весь робочий день, а не за 2,58 годин, як вважає відповідач.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, представника відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» - ОСОБА_3, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 05.01.2016 року переведений на посаду заступника директора з департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» та згідно наказу ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» №872/л від 09.08.2016 року звільнений з підприємства з посади заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту та безпеки, за скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 90 - зворот).

Заочним рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.06.2017 року, скасовано наказ ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» №872/л від 09.08.2016 року «Про звільнення з підприємства за скорочення штату ОСОБА_1С.» та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» (а.с. 13-16, 17-18).

Наказом ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» № 823/л від 01.08.2017 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1С.» відмінено наказ №872/л від 09.08.2016 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» та забезпечено внесення запису в трудову книжку ОСОБА_1, визнавши запис під №15 недійсним ( а.с. 19).

01.08.2017 року уповноваженими особами ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» було складено Акт про допуск до роботи ОСОБА_1 01.08.2017 року в 14 год. 10 хв., про що ОСОБА_1 був ознайомлений під підпис та вніс до нього застереження про те, що не він має можливості приступити до роботи до 17.00 01.08.2017 року у звязку з необхідністю відвідування Криворізького центру зайнятості та зняття з обліку, як безробітного (а.с. 99).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» проведено нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 за 01.08.2017 року в повному обсязі, за фактично відпрацьований час. При цьому, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь відповідача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, оскільки такі вимоги є похідними від вимог про стягнення не нарахованої та невиплаченої заробітної плати.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя засвоєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та пятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає з огляду на наступне.

Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обовязок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обовязки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обовязків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті 11, 14 ЦК України, статті 14, 367 ЦПК України, Закон України «Про виконавче провадження»).

Так, частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина п'ята статті 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обовязковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обовязковості з моменту проголошення.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина пята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обовязковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обовязків.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У випадку невиконання цього обовязку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5.

Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа.

За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.06.2017 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» (а.с. 13-16, 17-18).

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, в редакції чинній на час ухвалення зазначених судових рішень, у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом, тобто заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2017 року набрало законної сили 07 червня 2017 року.

Разом з тим, ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» виконало вказане рішення суду та поновило ОСОБА_1 на роботі лише 01.08.2017 року та цього ж дня було складено Акт про допуск до роботи ОСОБА_1 01.08.2017 року в 14 год. 10 хв.(а.с. 99). При цьому, заробітна плата ОСОБА_1 за 01.08.2017 року була нарахована та виплачена лише за 2,58 годин (а.с. 49), що визнається сторонами та не потребує додаткової перевірки у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Отже, фактично рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2017 року, яке набрало законної сили 07 червня 2017 року, було виконано відповідачем ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» о 14 годині 10 хвилин 01 серпня 2017 року, тобто наявна затримка виконання судового рішення у розумінні статті 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою.

Зважаючи на те, що рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 02 листопада 2017 року, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 12 лютого 2018 року, стягнуто з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 серпня 2016 року по 31 липня 2017 року в розмірі 391 027,54 грн., а питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08-00 годин по 14-10 годин 01 серпня 2017 року не було предметом судового розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 має право на звернення до суду з даним позовом та на відшкодування йому за рахунок роботодавця середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08-00 годин по 14-10 годин 01 серпня 2017 року.

Доводи відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» про те, що ОСОБА_1 прибув на підприємство для поновлення його на роботі лише о 14 годині 10 хвилин 01 серпня 2017 року і тому його було поновлено на роботі з цього часу і розпочато нарахування заробітної плати, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки чинним законодавством встановлено обовязок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обовязок полягає у тому, що у роботодавця обовязок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи звернувся працівник особисто до Товариства з метою поновлення на роботі.

Колегія суддів погоджується з розрахунком позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08-00 годин по 14-10 годин 01 серпня 2017 року, з наступних підстав.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно абз. 3 п. 2 цього Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Крім того, положеннями розд. ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Ураховуючи те, що ОСОБА_1 було звільнено 9 серпня 2016 року, середньоденна заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за червень і липень 2016 року, та становить 1 630, 48 грн., розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08-00 годин по 14-10 годин 01 серпня 2017 року становить 1100, 57 грн., у звязку з чим колегія суддів вважає позовні вимоги в цій частині законними та обґрунтованими.

При розгляді позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні 08 лютого 2018 року, колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що наказом ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» № 823/л від 01.08.2017 року поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» ( а.с. 19).

01.08.2017 року уповноваженими особами ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» було складено Акт про допуск до роботи ОСОБА_1 01.08.2017 року в 14 год. 10 хв. (а.с. 99) та з цього часу нараховувалася та виплачувалася заробітна плата.

Наказом ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» №156/л від 08 лютого 2018 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за скороченням штатів на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 91) та проведено виплату всіх належних йому при звільненні сум (а.с. 94).

Спор між сторонами щодо невірного нарахування або ж виплати ОСОБА_1 заробітної плати у період з 14 годин 10 хвилин 01 серпня 2017 року по 08 лютого 2018 року в рамках даної цивільної справи відсутній, а тому суд не має правових підстав вважати, що ОСОБА_1С при звільненні не було проведено виплату всіх належних йому сум, що є єдиною підставою для можливості покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Доводи ж ОСОБА_1 про те, що роботодавець не виплатив йому на час звільнення середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08-00 годин по 14-10 годин 01 серпня 2017 року у розмірі 1 110,57 грн. не можуть бути підставою для застосування відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП України, оскільки нарахування зазначеної суми проводилось судом за позовом ОСОБА_1, поданого до суду 03 травня 2018 року, в межах вимог статті 236 КЗпП України за затримку виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.06.2017 року.

Застосування ж приписів статті 117 КЗпП України в даному випадку суперечитиме положеннями статті 61 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», третя особа Директор департаменту з персоналу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» ОСОБА_2, про стягнення сум, належних звільненому працівникові, задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 01 серпня 2017 року з 08-00 годин до 14-09 годин у розмірі 1100 (одна тисяча сто) гривень 57 (пятдесят сім) копійок.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 06 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: