29.11.2019 Справа № 756/510/17
Унікальний №756/510/17
Провадження №2/756/339/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2019 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Шевчука А.В.,

при секретарі - Гордієнко А.А.,

за участі: представник позивача - ОСОБА_1

представник відповідача - Міхо К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» про визнання недійсним рішення,

в с т а н о в и в :

У січні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» та просив визнати недійсним рішення Загальних зборів членів Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» від 22.12.2016.

У судовому засіданні представником відповідача подано заяву про закриття провадження у справі у звязку із тим, що справа не підлягає до розгляду у порядку цивільного судочинства.

Представник позива проти задоволення заяви заперечував.

Судом встановлено наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст.19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим ст.20 Господарського процесуального кодексу України визначає коло справ, які підлягають розгляду в господарському суді, до якого віднесено справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

За змістом положень ст.167 ГПК України корпоративні відносини - це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Стаття 55 ГК України визначає господарські організації як юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Господарською діяльністю у ГК України вважається діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Цей Кодекс розрізняє господарську діяльність, яка має на меті отримання прибутку (підприємництво) і некомерційну господарську діяльність, яка здійснюється без такої мети (стаття 3).

За способом утворення (заснування) та формування статутного капіталу ст.63 ГК України відносить кооперативні підприємства до корпоративних, а за формою власності - до підприємств колективної власності.

Корпоративне підприємство характеризується тим, що утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства.

Підприємством колективної власності визнається корпоративне або унітарне підприємство, що діє на основі колективної власності засновника (засновників) (ст.93 ГК України).

Кооперативи як добровільні об`єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо). Діяльність різних видів кооперативів регулюється законом. Господарська діяльність кооперативів повинна здійснюватися відповідно до вимог цього Кодексу, інших законодавчих актів (ст.94 ГК України).

Зазначені норми кореспондуються із нормами ст.ст.83,85,86 ЦК України, згідно з положеннями яких юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.

Особливості створення кооперативів та ведення господарської діяльності обслуговуючими кооперативами визначається Законом України «Про кооперацію».

За змістом положень ст.ст.2, 6, 9 цього Закону кооператив є юридичною особою, державна реєстрація якого проводиться в порядку, передбаченому законом. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Обслуговуючий кооператив - це кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Обслуговуючий кооператив надає послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку (ст.ст.2,23 Закону України «Про кооперацію»).

Таким чином, обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.

Судом встановлено, що на час виникнення спірних правовідносин діяв статут Автокооперативу в редакції 2005 року, згідно п.1.4, 1.5, 1.6 якого кооператив створюється без обмеження терміну діяльності та з метою задоволення потреб населення у зберіганні, ремонті, технічному та сервісному обслуговуванні автотранспортних засобів, що належать громадянам України на правах особистої власності, є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахункові рахунки. Кооператив вправі від свого імені укладати будь-які угоди, набувати майнові і немайнові права.

Тобто, автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність.

За змістом наведених вище норм корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності передбачені законом і статутними документами.

Згідно з положеннями ст.12 Закону України «Про кооперацію» основними правами члена кооперативу є, зокрема, участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.

З урахуванням наведеного, члени обслуговуючого кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

З огляду на оскарження позивачем як членом автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» рішення загальних зборів цього кооперативу про обрання голови, що у свою чергу свідчить про наявність корпоративного спору, тобто спору щодо участі позивача в управлінні кооперативом, то такий спір має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 759/11487/16-ц за позовом фізичної особи до кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів про визнання недійсними рішень кооперативу, де Велика Палата вказала, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, щодо участі в органах управління юридичної особи у вигляді гаражного кооперативу є господарсько-правовими, а суди першої й апеляційної інстанції розглянули справу у порядку цивільного судочинства помилково і неправильно визначили юрисдикційність спору, який виник між сторонами у справі.

Аналогічні правові висновки щодо підвідомчості господарським судам спорів між кооперативом та його учасником щодо оспорення останнім рішень викладені у цілому ряді постанов Великої Палати Верховного Суду, зокрема: від 27 лютого 2019 року у справі № 738/1772/17, від 24 квітня 2019 року № 509/577/18, від 09 квітня 2019 року № 916/1295/18 та від 29 травня 2019 року № 592/2083/15-ц.

Отже, дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 255 ЦПК України суд,

у х в а л и в :

Провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_3 до автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» про визнання недійсним рішення - закрити у зв`язку із тим, що справа не підлягає до розгляду у порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення.

Суддя А. В. Шевчук