Номер провадження 2/754/3266/19
РІШЕННЯ

Іменем України

14 серпня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва, в складі:

Головуючого судді - Галась І.А.,

при секретарі - Дмитрієвій А.

за участі сторін - представника позивача - Завойко Д. І .

розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 діючи через представника - адвоката Звойка Дмитра Івановича зернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Вимоги позову обґрунтовано наступним.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.05.2016 року по справі № 754/12598/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 03.07.2013 року та стягнуто з Відповідача на користь Позивача заборгованості в розмірі 167 364,66 грн. та судові витрати 1373,64 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 року було скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.05.2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10.08.2016 року, справу було передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.04.2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 06.09.2018 року по вказаній справі позовні вимоги ОСОБА_2 було знову задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що відповідачем - ОСОБА_3 була складена розписка, відповідно до якої він позичив у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 7900 доларів США строком на один місяць із зобов`язанням повернути вказані кошти до 04.08.2013 року включно. Тобто станом на дату подання даного позову розмір неповернутих грошових коштів і за вказаною розпискою еквівалентно курсу НБУ на день подання складає: 7900 доларів США*21,1854 грн. (курс НБУ станом на 31.08.2015 р.) = 167 364,66 грн.

В даному випадку, Відповідач, відповідно до змісту розписки, прийняв на себе зобов`язання повернути грошові кошти в розмірі 167 364,66 грн. до 04.08.2013 року. У зв`язку з тим, що Відповідач не виконав свого зобов`язання з повернення грошових коштів за розпискою, з 05.08.2013 року у Позивача неявне право стягнення інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних. Зазначив, що Відповідач повністю сплатив Позивачу заборгованість за розпискою 11.10.2018 року.

Виходячи з цього, відповідно до розрахунку, доданого до позовної заяви, розмір інфляційних нарахувань на заборгованість за розпискою за період з 05.08.2013 року по 01.05.2018 року складає 234 745,36 грн.

Розмір трьох відсотків річних на заборгованість за розпискою за період з 05.08.2013 р. по 01.10.2018 року складає 25 833,77 грн.

Таким чином, загальний розмір інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних на розмір заборгованості за розпискою за період з 05.08.2013 року по 01.10.2018 року складає 260 579,13 грн.

Посилаючись на викладені обставини справи, просить суд: стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 , інфляційні нарахування за період з 05.08.2013 року по 01.05.2018 року в розмірі 234 745,36 грн. та три відсотки річних на заборгованість за розпискою за період з 05.08.2013 року по 01.10.2018 року в розмірі 25 833,77 грн., а всього стягнути 260 579,13 грн. та стягнути судові витрати з Відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно до ч. 1ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин.

Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, як справа незначної складності, враховуючи, що ціна позову в цій справі не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року прийнято справу за вищевказаною позовною заявою до провадження. Розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

17 грудня 2018 року, відповідачем в порядку ст. 178 ЦПК України подано Відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Відповідач заперечує проти позовної заяви ОСОБА_2 , вважає зазначений позов необґрунтованим та таким, що базується на не правильному застосуванні норм матеріального права за наявних фактичних обставин справи. Позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне

Так, на думку Відповідача, позов ОСОБА_2 про стягнення 234745,36 грн. інфляційних втрат та 3% річних у сумі 25833,77 грн. не підлягає задоволенню, зокрема, з підстав:

1. На грошове зобов`язання, за прострочення якого, Позивач заявив вимогу про стягнення інфляційних втрат не нараховується інфляційні втрати, оскільки воно виражене в іноземній валюті - доларах США:

2. Грошове зобов`язання набуло визначного рішенням суду гривневого еквіваленту у розмірі 167364,66 грн. з моменту набрання законної сили судовим рішенням про стягнення коштів, а саме: 06.09.2018 року. До цього моменту зобов`язання за борговою розпискою від 03.07.2018 року було виражене у іноземній валюті - доларах США.

3. Три відсотки за прострочення грошового зобов`язання розраховані Позивачем виходячи з гривневого еквівалента. В той час, як підлягають розрахунку виходячи з боргу вираженого в іноземній валюті згідно боргової розписки від 03.07.2013 року;

4. Період прострочення грошового зобов`язання, за який позивачем розраховані 3%, річних та інфляційні втрати (з 05.08.2013 по 01.10.2018), які є предметом позову знаходяться поза межами строків позовної давності.

Вказані вище твердження Відповідача підтверджуються наступним

В позовній заяві Позивач посилається на боргову розписку Відповідача від 03.07.2013 про отримання у борг 7900 доларів СІНА як на підставу наявності заборгованості, за прострочення якої вимагається стягнути з Відповідача 234745,36 грн.

Зокрема, свої вимоги про стягнення інфляційних втрат Позивач обґрунтовує у тому числі судовим рішенням у справі № 754/12598/15-ц, предметом якої було стягнення заборгованості за вказаною вище борговою розпискою.

Відповідач звертає увагу Суду на те, що у позовній заяві Позивач зазначає, що «відповідно до змісту розписки, Відповідач прийняв на себе зобов`язання повернути грошові кошти у розмірі 167364,66 грн. до 04.08.2013 року».

Позивач не погоджується з такою правовою оцінкою обставин та вважає, що зазначене твердження не відповідає дійсності та спростовується текстом розписки, що міститься в матеріалах справа та судовими рішеннями про стягнення коштів у справі № 754/12598/15-ц, згідно якими з Відповідача стягнуто заборгованість за борговою розпискою, за прострочення виконання зобов`язання за якою Позивач вимагає стягнути інфляційні втрати.

Натомість, зазначає, що розмір суми, яка підлягала стягненню за вказаним рішенням у справі № 754/12598/15-ц складала 167364,66 грн., що є гривневим еквівалентом грошового зобов`язання у сумі 7900 доларів США за борговою розпискою за офіційним курсом НБУ.

Зазначене судове рішення про стягнення коштів у розмірі 167364,66 грн. з Відповідача на користь Позивача на підставі боргової розписки у розмірі 7900 доларів США набрало законної сили 06.09.2018 року.

Як слідує, з боргової розписки та судових рішень, до дати набрання законної рішенням про стягнення коштів з Відповідача, грошове зобов`язання було виражене в іноземній валюті - доларах США, та складало 7900 доларів США.

Тобто, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.04.2018 року було вирішено стягнути з Відповідача на користь Позивача суму 167364,66 грн., що була гривневим еквівалентом зобов`язання за борговою розпискою на суму 7900 доларів США згідно з позовними вимогами ОСОБА_2 та наданими розрахунками за курсом НБУ на 31.08.2015 року (7900 доларів США * 21,1854). Зазначене додатково підтверджується самим позивачем у позові в межах даної справи про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних.

Однак, саме по собі пред`явлення Позивачем позову про стягнення коштів на підставі боргової розписки на суму 7900 доларів США та обрахунок стягуваної ним суми за офіційним курсом НБУ жодним чином не змінює природи грошового зобов`язання. Зобов`язання залишається вираженим в іноземній валюті.

Лише з набранням законної сили (06.09.2018 року) судовим рішенням про стягнення коштів № 754/12598/15-ц , а саме: 167364.66 грн. за борговою розпискою на 7900 доларів США. грошове зобов`язання набуло вираження у гривні.

Саме з вищевказаної дати є можливим нарахування інфляційних втрат за прострочення заборгованості.

Додатково зазначає, що Відповідач після набрання законної сили рішенням про стягнення коштів у справі № 754/12598/15-ц виконав рішення в повному обсязі та сплатив повну суму згідно рішення суду, зокрема 11.10.2018 року.

Отже, Позивач в частині вимог про стягнення інфляційних втрат за період з 05.08.2013 року по 01.05.2018 року у розмірі 234745 грн. вимагає стягнути інфляційній втрати за грошовим зобов`язанням вираженим в іноземній валюті.

За вищевикладених фактичних обставин така позовна вимога не підлягає задоволенню.

Відповідач вважає, що позовна вимога Позивача про стягнення інфляційних втрат за прострочення заборгованості за період з 05.08.2013 року по 01.05.2018 року, яка набула вираження у гривні з набранням рішенням законної сили (06.09.2018) не підлягає задоволенню та суперечить суті зобов`язання та діючого законодавства. А тому, у задоволенні вимог Позивача до Відповідача про стягнення інфляційних втрат у розмірі 234745,36 грн. належить відмовити в повному обсязі.

Щодо стягнення трьох відсотків річних за період прострочення Відповідач зазначив, що в обґрунтування позовної вимоги про стягнення 3 % річних у сумі 25833, 77 грн. за період з05 05.08.2013 до 01.10.2018 за прострочення грошового зобов`язання за борговою розпискою Позивач також зазначає, що відповідно до змісту розписки, «Відповідач прийняв на себе зобов`язання повернути грошові кошти у розмірі 167364,66 грн.

Зазначене твердження не відповідає дійсності та спростовується текстом розписки, що міститься в матеріалах справа та судовими рішеннями про стягнення коштів у справі 754/12598/15-ц, згідно яких з позивача стягнуто заборгованість за борговою розпискою .

Згідно розписки предметом позики були 7900 доларів США, що відображено у судових рішеннях у справі 754/12598/15-ц, згідно яких з позивача стягнуто заборгованість за борговою розпискою.

Гривневого визначення у сумі 167364,66 грн., виражене у доларах США зобов`язання, не мало до набрання законної сили судовими рішеннями у справі 754/12598/15-ц, що відбулось 06.10.2018 року.

Отже, Позивачем проведено розрахунок 3% річних на суму у гривні, виходячи з хибного припущення, що Відповідач взяв у борг 167364,66 грн., адже ця сума, що є еквівалентом заборгованості у доларах США набула свого гривневого вираження лише 06.10.2018 року, тобто після набрання рішення про стягнення коштів законної сили.

Відповідач, вважає, що 3 % річних підлягають обрахунку за період 3 роки, що передують даті звернення із позовом (19.11.2018 року) та підлягають розрахунку виходячи з суми боргу у доларах США.

Таким чином 3% річних за період 19.11.2015 по 19.11.2018 на суму 7900 доларів США складає: 712 $, що за офіційним курсом НБУ (2783.7123 згідно з офіційним повідомленням НБУ) на 17.12.2018 року складає 19820.02 грн.

З огляду на наведене. Відповідач визнає обґрунтованими позовні вимоги виключно у частині щодо стягнення 3% річних у сумі 19820.02 грн. згідно наведеного вище контр розрахунку. Вимога про стягнення 3% річних у розмірі 25833.77 грн. за період з 05.08.2013 по 01.10.2018 року не підлягає задоволенню.

Більше того, Відповідачем заявлено стягнення суми 3% річних за період 05.08.2013 до 01.10.2018, тобто за період поз межами 3 річного строку позовної давності. Оскільки даний позов подано 19.11.2018 року, вимоги позивача за період до 19.11.2015 року у будь-якому разі не підлягають задоволенню в зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Враховуючи викладене, Відповідач погоджується з тим, що 3% річних за прострочення грошового зобов`язання згідно розписки на 7900 доларів США підлягають стягненню на користь позивача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Однак, Відповідач не погоджується з розрахунком Позивача щодо періоду нарахування 3% (оскільки він перевищує 3-річний строк), а також суми, прострочення якої підлягає обрахуванню. Відповідне обґрунтування та контррозрахунок суми 3% річних у розмірі.

Окрім вищенаведеного обґрунтування відсутності у Позивача правових підстав стягнення інфляційних втрат як таких, та необґрунтованості суми 3% відсотків річних, Відповідач зазначив, що Позивач проводив розрахунки на період більше 5 років. Вважає, що до вимог Позивача належить застосувати строк позовної давності, про що Відповідач заявляє та просить суд застосувати до позовних вимог Позивача строк позовної давності.

Відтак, за наведених вище обставин, позовна заява ОСОБА_2 є необґрунтованою, а позовні вимоги у заявлених в позовних вимогах розмірах підлягають залишенню без задоволення.

Посилаючись на викладені заперечення, Відповідач просить суд: відмовити в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат у розмірі 234 745,36 грн. за період з 05.08.2013, а також 3% річних на заборгованість за розпискою за період з 05.08.2013 по 10.10.2018 в розмірі 25833,77 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вважає їх законними і обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві.

Відповідач 14 серпня 2019 року до судового засідання не з`явився. Причини неявки відповідача та/або представника відповідача суду невідомі. Відповідачу надіслана судова повістка відповідно до ст.128-130 ЦПК України за місцем реєстрації, рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи.

Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 05 квітня 2018 року Деснянським районним судом м. Києва винесено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 03.07.2013 року у розмірі 167 364 грн. 66 коп., а також судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 1373 грн. 64 коп. (справа 754/12598/15-ц, 2/754/1148/18).

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2018 року встановлено, що 03 липня 2013 року відповідач у справі ОСОБА_3 написав розписку, відповідно до якої він отримав в борг строком на 1 місяць 7 900 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 4 серпня 2013 року.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2018 року залишено без змін.

Заборгованість Відповідачем сплачено 11 жовтня 2018 року.

Згідно постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лисенка Сергія Олексійовича від 13 жовтня 208 року, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №754/12598/15-ц виданого 20.09.2018 року Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором позики від 03.07.2013 року у розмірі 167364 грн. 66 коп., а також судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1373 грн. 64 коп., що разом складає 168738, грн.. 30 коп. - закінчено, встановлено, що боржником борг, винагорода приватного виконавця та витрати на проведення виконавчих дій сплачено в повному обсязі (ВП №57343033).

Сторона позивача вважає, що у зв`язку з тим, що Відповідач не виконав свого грошового зобов`язання з повернення грошових коштів за розпискою з 05.08.2013 року, то у позивача наявне право стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних.

Згідно наданого стороною позивача розрахунку індексу інфляції та трьох відсотків річних:

?розмір інфляційних нарахувань на заборгованість за розпискою за період з 05.08.2013 року по 01.05.2018 року складає 234 745 грн. 36 коп.

?розмір 3% річних на заборгованість за розпискою за період з 05.08.2013 року по 01.05.2018 року складає 25 833 грн. 77 коп.

Відповідач вважає, що позовна вимога Позивача про стягнення інфляційних втрат за прострочення заборгованості за період з 05.08.2013 року по 01.05.2018 року не підлягає задоволенню, оскільки індексації, внаслідок знецінення підлягає лише грощова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Відповідач, вважає, що 3 % річних підлягають обрахунку за період 3 роки, що передують даті звернення із позовом (19.11.2018 року) та підлягають розрахунку виходячи з суми боргу у доларах США. Відповідач визнає обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення 3% річних за період з 19.11.2015 року по 19.11.2018 року, згідно наданого відповідачем контррозрахунку:

ПеріодСума боргу (USD)Кількість днівРозрахунок
19.11.2015-19.11.2018 р.р.7900$10967900 $ х 3%/ 365 х 1096
Всього:712$, що за офіційним курсом НБУ станом на 17.12.2018 року складає 19820,02 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Норми Цивільного кодексу України, а саме ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові №6-2168цс-15 від 30 березня 2016 року, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язком для всіх судів, за змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

При таких обставинах суд вважає доведеними позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення 3% річних від простроченої суми, що за своєю правовою природою є видом відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Матеріалами справи доведено, що між сторонами 03 липня 2017 року укладений договір позики в іноземній валюті.

Заборгованість Відповідачем - ОСОБА_3 сплачено 11 жовтня 2018 року.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і ОСОБА_2 Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

Позивач просить стягнути 3% річних від простроченої суми за період з 05.08.2013 року по 01.10.2018 року. Вимога позову про стягнення 3 % річних виходячи з суми визначеної рішенням суду (167 364,66 грн.) є безпідставною, зважаючи що договір позики від 03.07.2013 року був укладений в іноземній валюті (7900 доларів США).

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі, а не її еквівалент у національній валюті України,визначеній рішенням суду

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІП «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Таким чином, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.3 ст. 533 ЦК.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що судове рішення не може змінювати змісту договірного зобов`язання, яке існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті, а тому судове рішення підлягає примусовому виконанню з урахуванням особливостей, визначених ст.53 закону №606-XIV. При цьому погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.11.2017 у справі №6-1063 цс 17 та постанові Верховного суду від 15 березня 2018 року у справі №638/1841/14 ц.

Таким чином, за період з 05.08.2013 року по 01.05.2018 року 3% річних за прострочення виконання зобов`язання становить 1222,13 доларів США, що станом на 14.08.2019 року еквівалентно 30724,35 грн.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 524 зазначеного Кодексу зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини 1 статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина 2 статті 533 Цивільного кодексу України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягненні інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.141ч.1ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263 - 265 ЦПК України, ст.ст. 509,526, 599, 625, 1046, 1049 1050, ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , ІНН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ІНН НОМЕР_2 ) грошові кошти в розмірі 30724 гривні 35 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , ІНН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ІНН НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 704 гривні 80 копійок.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 19 серпня 2019 року.

Суддя: