ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 683/1417/19
Провадження № 22-ц/4820/2148/19
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.

за участю учасників справи: представника апелянта ОСОБА_1 , представника відповідачів адвоката Гіппіуса О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2019 року (суддя Сагайдак І.М.) у цивільній справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький, а також орган опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, про виселення зі службового житла без надання іншого жилого приміщення,

в с т а н о в и в :
У травні 2019 року військова частина НОМЕР_1 , звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначала, що підполковник ОСОБА_2 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 . Згідно рішення житлової комісії в/ч НОМЕР_1 та на підставі ордеру від 21 лютого 2008 року №737, виданого виконкомом Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, ОСОБА_2 було надано службову квартиру АДРЕСА_1 , жилою площею 17,44 кв.м.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 1 червня 2018 року №307 ОСОБА_2 було призначено на посаду начальника відділення служби військ - заступником начальника відділу безпеки військової служби управління повітряного командування «Схід» повітряних сил Збройних Сил України, у зв`язку з чим наказом начальника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського (по стройовій частині) від 4 червня 2018 року №113 його було виключено зі списків особового складу університету, знято з усіх видів забезпечення та вважався таким, що вибув до нового місця проходження служби - військової служби до в/ч НОМЕР_2 м. Дніпро.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 5 червня 2018 року №129 підполковника ОСОБА_2 було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , а на всі інші види забезпечення до військової частини НОМЕР_3 .

Засіданням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 протоколом від 22 червня 2018 року №42 підполковника ОСОБА_2 зі складом сім`ї (3 особи) було знято з квартирного обліку на підставі п. 2.18 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями переміщення військовослужбовця до нового місця служби в інший населений пункт, у зв`язку з чим були направлені повідомлення з вимогою звільнити службову квартиру, яка була надана на період проходження ОСОБА_2 військової служби у в/ч НОМЕР_1 . Однак, такі вимоги підполковником ОСОБА_2 були проігноровані, натомість на адресу військової частини НОМЕР_1 він надіслав рапорт з проханням поновити його у черзі на квартирному обліку поліпшення житлових умов з 20 грудня 2014 року складом сім`ї три особи у зв`язку з продовженням навчання у Національному університеті оборони України імені Івана Черняховського, про що протоколом засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 5 жовтня 2018 року №47 було відмовлено.

У зв`язку з цим позивач просив суд виселити без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зі службового житла за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 18 червня 2019 року до участі в справі залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням, військова частина НОМЕР_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, судові витрати покласти на відповідачів.

Вважає, що вказане рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Посилається на те, що судом не враховано, що своєю бездіяльністю щодо обов`язку звільнити службове житло відповідач порушує інтереси держави та інших військовослужбовців, які не мають можливості отримати службове житло, адже військова частина НОМЕР_1 є військовим формуванням, що підпорядковується Міністерству оборони України, тому його майно є власністю держави та знаходиться у користуванні військової частини на праві оперативного управління відповідно до ЗУ «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» та відповідно до Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 року №380, здійснює оперативний облік належних йому службових приміщень.

Крім того, як зазначає апелянт, службова квартира надавалась відповідачу на період виконання ним обов`язків військової служби у Старокостянтинівському гарнізоні, у зв`язку з проходженням військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .

Апелянт не погоджується з посиланням суду на ст. 125 ЖК Української РСР щодо неможливості виселення зі службового житла осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як 10 років. Так, як зазначено в апеляційній скарзі, ОСОБА_2 наразі є таким, що проходить військову службу у Збройних Силах України, тому його строк вислуги років не має правового значення при вирішенні питання вивільнення займаного службового приміщення, а права членів сім`ї військовослужбовця на користування спірною квартирою є похідними від прав самого відповідача.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Частинами 1 і 3 статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 109 ЖК Української РСР, з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Службові жилі приміщення, за змістом ч. 1 ст. 118 ЖК Української РСР, призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, згідно з ч. 1 ст. 124 ЖК Української РСР, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Держава, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил визначений Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року №1081 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин; далі - Порядок).

Відповідно до п. 7 Порядку військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями.

За змістом п. 14 Порядку службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 з 5 листопада 2004 року по 29 серпня 2016 року проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 , де перебував на квартирному обліку, що вбачається з витягу з послужного списку ОСОБА_2 (а. с. 96).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області №68 п.76 від 14 лютого 2008 року, яким затверджено спільне рішення командування та житлової комісії в/ч НОМЕР_1 про надання ОСОБА_2 службового житла, та виданого на підставі цього рішення ордеру №737 від 21 лютого 2008 року, ОСОБА_2 було надано службове житло однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 8, 9).

З 29 серпня 2016 року по 1 червня 2018 року ОСОБА_2 був слухачем інституту авіації та протиповітряної оборони Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, м. Київ (а. с. 96).

Згідно наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 1 червня 2018 року №307 підполковника ОСОБА_2 було призначено на посаду начальника відділення служби військ заступником начальника відділу безпеки військової служби управління повітряного командування «Схід» повітряних сил Збройних Сил України (а. с. 10).

У зв`язку із цим, наказом начальника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського (по стройовій частині) від 4 червня 2018 року №113 підполковника ОСОБА_2 було виключено зі списків особового складу університету та усіх видів забезпечення та направлено для проходження військової служби до в/ч НОМЕР_2 м. Дніпро (а. с. 11).

Наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 5 червня 2018 року №129 підполковника ОСОБА_2 з 5 червня 2018 року зараховано до списків особового складу та на фінансове забезпечення до в/ч НОМЕР_2 , а на всі інші види забезпечення до в/ч НОМЕР_3 (а. с. 12).

З 1 вересня 2018 року й на час розгляду справи в суді першої інстанції підполковник ОСОБА_2 проходить військову службу у Національному університеті оборони України імені Івана Черняховського м. Київ на посаді ад`юнкта наукового відділу організації підготовки та атестації науково-педагогічних кадрів науково-методичного центру організації наукової та науково-технічної діяльності (а. с. 96).

Як вбачається із наявного у матеріалах справи витягу з послужного списку особової справи підполковника ОСОБА_2 , останній понад десять років проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 : з 5 листопада 2004 року по 29 серпня 2016 року, а з 29 серпня 2016 року по 1 червня 2018 року був слухачем інституту авіації та протиповітряної оборони Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, м. Київ (а. с. 96).

Квартира АДРЕСА_1 є службовою й у зазначеній квартирі постійно проживають члени сім`ї підполковника ОСОБА_2 : дружина ОСОБА_3 та малолітня донька ОСОБА_4 , а сам ОСОБА_2 проживає у цій квартирі у вихідні дні та під час перебування у відпустці, що підтверджується довідками про перевірку житлових умов №713 від 23.11.2018 року, №810 від 14.12.2018 року, №742 від 17.12.2018 року, №1017/1 від 01.03.2019 року (а. с. 27-30).

Під час проходження військової служби у в/ч НОМЕР_2 м. Дніпро та у Національному університеті оборони України імені Івана Черняховського, м. Київ підполковник ОСОБА_2 службового житла не отримував (а. с. 11, 21).

Згідно письмового висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 4 жовтня 2019 року, враховуючи необхідність дотримання житлових прав дитини ОСОБА_4 , орган опіки та піклування заперечує щодо виселення із службового житла цієї дитини без надання іншого жилого приміщення (а. с. 94).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що відповідачі в силу ст. 125 ЖК Української РСР не можуть бути виселені зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. При цьому місцевий суд врахував висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради щодо неможливості виселення малолітньої дитини зі службового житла без надання іншого жилого приміщення.

Суд дійшов висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачі не можуть бути виселені зі службової квартири без надання іншого жилого приміщення.

В/ч НОМЕР_1 не надала таке приміщення для відселення відповідачів, а тому її позов є безпідставним і не може бути задоволений.

Суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги, як підставу для виселення, відсутність реєстрації відповідачів у спірному житлі.
Відсутність реєстрації місця проживання відповідачів у спірній квартирі не може бути доказом того, що вони не проживають в цій квартирі і в них відсутнє право на проживання в цій квартирі. Позивач не оспорює правомірність заселення відповідачів до квартири і підставою виселення з квартири зазначає інші обставини.
Посилання апелянта, що судом не враховано, що своєю бездіяльністю щодо обов`язку звільнити службове житло відповідач порушує інтереси держави та інших військовослужбовців, які не мають можливості отримати службове житло, є необґрунтованим. Матеріали справи не містять доказів наявності черги осіб, які потребують поліпшення житла.

Крім того, згідно п. 19 Порядку у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством.

Із положень ст. 125 ЖК Української РСР слідує, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Необґрунтованим є посилання апелянта, що службова квартира надавалась відповідачу на період виконання ним обов`язків військової служби у Старокостянтинівському гарнізоні, у зв`язку з проходженням військової служби у військовій частині НОМЕР_1 . Рішення виконавчого комітету Старокостантинівської міської ради №68 від 14 лютого 2008 року не містить вказівки про надання ОСОБА_2 спірної квартири на період виконання ним обов`язків військової служби у Старокостянтинівському гарнізоні (а. с. 8).

Незгода апелянта з посиланням суду першої інстанції на ст. 125 ЖК УРСР щодо неможливості виселення зі службового житла осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як 10 років, так як ОСОБА_2 наразі є таким, що проходить військову службу у Збройних Силах України, тому його строк вислуги років не має правового значення при вирішенні питання вивільнення займаного службового приміщення, а права членів сім`ї військовослужбовця на користування спірною квартирою є похідними від прав самого відповідача, не може бути підставою для скасування рішення суду.

Посилання В/ч НОМЕР_1 на правові позиції, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року (справа №653/1096/16-ц, провадження № 14-181цс18) щодо застосування норм права до спірних правовідносин, є безпідставними, оскільки в цій справі та справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.

Військова частина НОМЕР_1 не обґрунтувала належним чином мету, яку вона переслідувала, звернувшись до суду із позовом про виселення сім`ї ОСОБА_2 , який є військовослужбовцем із вислугою більше десяти років, що проходить військову службу в іншій місцевості, без надання іншого жилого приміщення, а також не довела співмірність такого виселення відповідній меті, із урахуванням встановлених у цій справі обставин.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно керувався тим, що позов в/ч НОМЕР_1 є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про обґрунтованість позову, а стосуються переоцінки доказів.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки судове рішення правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2019 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк