Справа № 487/2321/19
Провадження № 2/487/1416/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

21.08.2019 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гаврасієнко В.О., за участю секретаря судового засідання Полінкевич К.Г. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення

В С Т А Н О В И В:

27.03.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про виселення, в якій просив виселити відповідача із квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що йому на праві особистої приватної власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , у якій зареєстровано п`ять осіб. У дані квартирі проживає батько позивача, який участі в утримання квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає. Проживати у квартирі разом із відповідачем позивач не має можливості, оскільки відповідач часто вживає спиртні напої, добровільно виселятися із квартири відмовляється, тому позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом. В зв`язку з відмовою відповідача добровільно виселятися із квартири, позивач змушений винаймати інше житло для своєї сім`ї та сплачувати орендну плату. Судом постійно видаються накази про стягнення заборгованості по оплаті за комунальні послуги, які відповідач не оплачує, позивач сплачує заборгованість за комунальні послуги з метою уникнення відключення та не накладення арешту на його майно. Відповідач заважає позивачу вільно користуватися належним йому майном та в добровільному порядку не виселяється, тому позивач вимушений звернутись до суду із зазначеним позовом, тому він звернувся до суду з даним позовом.

06.05.2019 року у даній справі відкрито провадження.

До судового засідання представник позивача не з`явилася, суду надала заяву, в якій просила справу розглянути справу без участі позивача та його представника, проти винесення заочного рішення не заперечувала.

Відповідач до судового засідання не з`явився, хоча про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив.

Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд дійшов переконання про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі договору довічного утримання від 01.02.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Дворецькою О.М. позивачу належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 .

Вказане також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №41806897 від 05.08.2015 року.

Відповідно до довідки ЖКП ММР «Бриз» від 06.09.2018 року, виданої власнику особового рахунку ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані позивач ОСОБА_3 , дружина позивача ОСОБА_4 , син позивача ОСОБА_5 , та батьки позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Крім того, судом встановлено, що 05.09.2018 року позивачем було направлено на адресу відповідача досудову претензію з проханням знятись з реєстраційного обліку, яку останні отримав 08.09.2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Але відповідачем претензію не виконано, тому позивач звернувся до суду із даним позовом.

Також з наданих позивачем копій квитанцій від 17.08.2018 року, вбачається, що позивач сплатив на рахунок ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» в рахунок сплати комунальних послуг 8505,06 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті першій Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В справі, яка розглядається позивач, який є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , просить суд виселити батька ОСОБА_2 із вищевказаної квартири.

Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім`ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

В частині 4 ст. 156 ЖК УРСР зазначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Крім того, з аналізу положень ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР встановлено, що виселення члена сім`ї, при систематичному порушенні правил співжиття, можливе за умови, що заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Отже, особи, які були вселені до спірного житла, як члени сім`ї співвласника такого житла, згідно статті 157 ЖК Української РСР можуть бути виселені лише з підстав передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

У статті 116 ЖК УРСР відсутній вичерпний перелік дій особи, які можуть тлумачитися судами як порушення правил співжиття або як причини неможливості спільного володіння та/або користування житлом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Позивачем не надано до суду ніяких доказів на підтвердження того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням. Та обставина, що позивач є власником квартири, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення відповідача, який там правомірно проживає.

Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Ще більшої переконливості в необхідності захисту такого базового соціально-економічного права людини як право на житло, надає те, що Конвенцією права пов`язані з житлом захищені двічі: ст. 8 документа передбачає право на «повагу до житла», а ст. 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право на «повагу до майна».

Таким чином, рішення про виселення становитиме порушення Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із Законом», не переслідує однієї із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 03.03.2011, визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, п. 50).

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач, який є членом сім`ї позивача (батько), користується займаним приміщенням на законних підставах та його виселення призведе до порушення конституційного права особи на житло, в зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ,проживає: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований: АДРЕСА_2 .

Суддя: В.О. Гаврасієнко