ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 року

м. Харків

Справа № 621/1173/18

Провадження № 22-ц/818/5481/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунової А.І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни та представника ОСОБА_2 адвоката Лисун Вікторії Сергіївни на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 11 вересня 2019 року в складі судді Овдієнка В.В.,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла позовна заява до ОСОБА_3 , в які просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 71201 грн 87 коп за кредитним договором № б/н від 30 липня 2012 року, яка складається з наступного: 2 824 грн 13 коп - заборгованість за кредитом; 60 610 грн 98 коп - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 900 грн 00 коп - заборгованості за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн 00 коп - штраф (фіксована частина), 3 366 грн 76 коп - штраф (процентна складова); судові витрати у розмірі 1 762 грн 00 коп. (а. с. 2-4).

Позовна заява мотивована тим, що 30 липня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір б/н, за яким остання отримала кредит у розмірі 2 000 грн у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 11 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 2824,12 грн заборгованості за кредитним договором б/н від 30 липня 2012 року станом на 30 квітня 2018 року. У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Представником АТ КБ «ПриватБанк» - Криловою О.Л. подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Зміївського районного суду Харківської області від 11 вересня 2019 року в частині відмови у стягненні суми та ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом необхідно було врахувати також правові позиції, висловлені Верховним Судом в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 456/1635/16-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 755/2720/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 666/388/16-ц, а також у справі № 415/5971/17, згідно якої, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін по сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин, оскільки вказана позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб. Суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредит, допустивши порушення норм цивільного права. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Вказане призвело до нехтування принципу платності кредитного договору. Необхідність сплати боржником процентів передбачено ст. 169 Кодексу європейського договірного права - акта міжнародної приватно - правової уніфікації.

Представником ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на вищезазначене судове рішення також подано апеляційну скаргу, в якій просить в якій просить скасувати рішення Зміївського районного суду Харківської області від 11 вересня 2019 року в частині стягнення 2824 грн 12 коп заборгованості за кредитним договором та 69 грн 88 коп судового збору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд, задовольнивши позовну заяву та стягнувши з відповідача 2824 грн 12 коп поклав в основу розрахунок заборгованості, зроблений позивачем, наданий розрахунок заборгованості не є випискою по рахунку відповідача. На підтвердження розрахунку позивач не надав первинних документів. Наданий позивачем розрахунок не є первинним документом і не є належним та достатнім доказом щодо розрахунку вимог, які не підтверджені бухгалтерськими документами, зазначені висновки викладені в постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року, вважає, оскільки позивач не довів правильність свого розрахунку заборгованості, суд неправомірно стягнув з відповідача 2824 грн 12 коп.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - ОСОБА_5 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 11 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04 листопада 2019 рокувідкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 11 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04 листопада 2019 рокув задоволенні клопотання представника публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової О.Л. про розгляд справи за участі представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовлено.

Закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами справи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2019 закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами справи.

Відзиви на апеляційні скарги до суду не подано.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в заяві позичальника від 30 липня 2012 року процентна ставка не зазначена, в заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у Постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом, заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів не підлягає задоволенню. Укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 30 липня 2012 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна заява акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № б/н від 30 липня 2012 року, станом на 30 квітня 2018 року, в розмірі 2 824 грн 13 коп, що є заборгованістю за тілом кредиту. Решту позову належить залишити без задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, щовідповідно до анкети - заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку від 30 липня 2012 року, копії паспорта ОСОБА_7 підтверджується, що 30 липня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та Дементієвською (на цей час - ОСОБА_2 був укладений кредитний договір б/н. У заяві зазначено бажаний кредитний ліміт - 4 000 грн 00 коп. (а. с. 7, 33, 151-152).

Повноваження позивача щодо надання послуг кредитування підтверджуються відомостями, що містяться у витягу з ЄДРПОУ від 01.03.2018, Банківській ліцензії № 22 від 05.10.2011, Статуті Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 21.05.2018 № 519 (а. с. 35-38, 200-204).

З розрахунків, наданих позивачем, у тому числі у виді виписок по особовому рахунку про рух коштів ОСОБА_8 за кредитним договором б/н, укладеним між позивачем та відповідачем, вбачається, що станом на 30 квітня 2018 року мається заборгованість - 71 201 грн 87 коп., яка складається з наступного: 2824 грн 13 коп - заборгованість за кредитом; 60 610 грн 98 коп - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3 900 грн 00 коп - заборгованості за пенею, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн 00 коп - штраф (фіксована частина), 3 366 грн 76 коп - штраф (процентна складова) (а. с. 5-6, 93-97, 132-136, 154-158).

Даними свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 , паспорта громадянина України Серія НОМЕР_2 підтверджується, що відповідач ОСОБА_3 22 квітня 2015 року уклала шлюб з ОСОБА_9 , прізвище після державної реєстрації шлюбу змінила на Ступак (а. с. 149, 151-153).

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У відповідності з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Приписами ч. 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За загальними правилами, що випливають з положень ст. ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 546, 549, 550, 610, 614, 622-625 ЦК України, цивільні права та обов`язки, виникають, зокрема, з договорів, і повинні належно виконуватися; позичальник зобов`язаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобов`язання, стягнення неустойки; особа здійснює свої права та виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається; особа діє у цивільних відносинах вільно, на власний ризик і повинна діяти, в тому числі, вчиняючи правочин, добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки.

У заяві позичальника від 30 липня 2012 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по відсоткам за користування кредитом, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 30 липня 2012 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини кредитного договору (копії додано на а. с. 8-32).

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, в матеріалах справи відсутнє підтвердження, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "Приватбанк" в період з часу виникнення спірних правовідносин (30 липня 2012 року) до дати звернення до суду із вказаним позовом (21 травня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату застосованих позивачем відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15).

У постанові від 24.09.2014 у справі № 6-144цс14 Верховний Суд України зазначив, що сторони досягли згоди та уклали договір, в якому передбачили, що позовна давність, установлена законом, збільшена за домовленістю сторін до п`яти років відповідно до п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") ("Стандарт").

Таким чином, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи та не мають підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 30 липня 2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною 1 статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини 1 статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини 1 статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Частинами 1, 3 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина 1 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів").

Відповідно пункту 22 частини 1 статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН передбачено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Отже, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору б/н від 30 липня 2012 року з Дементієвською (на час розгляду справи - Ступак) Г. С. АТ КБ "Приватбанк" дотримав вимог про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 30 липня 2012 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Як встановлено вище, укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 30 липня 2012 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

У своєму листі ПАТ КБ «Приватбанк» № 30.1.0.0/2-20180917/837 від 01 квітня 2019 року посилається на фото отримання клієнтом перевипущеної карти від 06 грудня 2013 року та зазначає, що відповідач - клієнт ОСОБА_3 згідно кредитного договору б/н від 30 липня 2012 року отримала картки № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 11.2022 року (а.с. 138).

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був підписаний кредитний договір, за яким було надано кредитні картки: № НОМЕР_3 , дата відкриття - 30 липня 2012 року, термін дії - 03/16; № 559567, дата відкриття - 16 січня 2019 року, термін дії 11/22. (а.с. 235).

Банком надано виписку по особовому рахунку ОСОБА_2 лише за карткою № НОМЕР_3 , термін дії якої згідно довідки 03/16. З наданих виписок по особовому рахунку відомостей про перевипущення 16 січня 2019 року кредитної картки № НОМЕР_4 зі строком дії до 11/2022 року не вбачається. Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження отримання ОСОБА_2 та користування кредитною карткою № НОМЕР_4 з терміном дії до 11/2022 року, виписки по рахунку за карткою № НОМЕР_4 матеріали справи не містять.

Разом із цим, банк просить стягнути нараховану заборгованість за користування кредитом, зокрема по процентам за користування кредитом в розмірі 60610,98 грн станом на 30 квітня 2018 року, з наданого банком розрахунку за договором вбачається, що відсотки нараховано з 30 серпня 2012 року на поточну заборгованість, з 28 лютого 2013 року на прострочену заборгованість по 31 січня 2018 року на поточну заборгованість за користування кредитом, по 30 квітня 2018 року на прострочену заборгованість за користування кредитом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом, заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Водночас, згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Стосовно доводів апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що суд не взяв до уваги правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 456/1635/16-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 755/2720/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 666/388/16-ц, суд зауважує, що вони висловлені до прийняття постанови Великою Палатою Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, а відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суд. Під час вирішення справи суд має враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Доводи апелянта ОСОБА_2 про те, поклав в основу розрахунок заборгованості, зроблений позивачем, наданий розрахунок заборгованості не є випискою по рахунку відповідача, на підтвердження розрахунку позивач не надав первинних документів, наданий позивачем розрахунок не є первинним документом і не є належним та достатнім доказом щодо розрахунку вимог, які не підтверджені бухгалтерськими документами, спростовуються матеріалами справи, оскільки в матеріалах справи наявні виписки про рух коштів по особовому рахунку ОСОБА_2 (а.с. 5-6, 93-97, 132-136, 154-158). При цьому розрахунок заборгованості відповідачем не спростований, контррозрахунок не наданий.

Стосовно посилань ОСОБА_2 та її представника на те, що відповідно до кредитного договору від 30 липня 2012 року кредитний ліміт становив 2000 грн, позивач просить стягнути заборгованість за кредитом 2824,13 грн, хоча кредитний ліміт становив 2000 грн, суд зауважує, що, з наявних в матеріалах справи виписок по рахунку вбачається, що відбувалось збільшення кредитного ліміту, також виникнення овердрафту наданого кредитного ліміту.

Разом із цим, з матеріалів справи вбачається, що 02 травня 2019 року від представника відповідача - адвоката Чумак Р. В. надійшов відзив із запереченнями проти позовної заяви з підстав необґрунтованості позовних вимог, а також і пропуску строку позовної давності, в якій просив застосувати строк позовної давності до вимог ПАТ КБ ПриватБанк» та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. (а. с. 145-148).

Колегія суддів зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 30 липня 2012 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Зважаючи на наведене, до звернення банку до суду з позовом до боржника перебіг позовної давності у спірних правовідносинах не починався, а отже, позовна давність до спірних правовідносин не застосовується.

Початок перебігу позовної давності в такому разі визначається відповідно до частини другої статті 530 ЦК України.

Доказів того, що до пред`явлення позову банк звертався до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів у повному обсязі, матеріали справи не містять.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів дійшла висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, колегія суддів, погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Банку в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту 2824 грн 12 коп.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Наведені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження, не спростовують висновків суду і не дають підстав вважати неправильним застосування судом норм матеріального права чи наявними порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни та представника ОСОБА_2 - адвоката Лисун Вікторії Сергіївни - залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 11 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 грудня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова