Справа № 654/3046/18
Провадження №2/654/198/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2019 року м. Гола Пристань

Голопристанський районний суд Херсонської області

у складі: головуючого судді Ширінської О.Х.,

за участі секретаря - Томенчук К.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Гола Пристань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 як законного представника малолітньої ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей та соціальної роботи з сім'ями, дітьми та молоддю виконавчого комітету Голопристанської міської ради, про визнання особи такою, що втрати права користування житлом, -

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вище вказаним позовом, в якому зазначив, що має на праві приватної власності будинок в АДРЕСА_2. Разом із ним в будинку зареєстрована його онука - ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з ним не проживає, а проживає із своєю матір'ю - ОСОБА_3. Наразі існування зареєстрованого мешканця, який не проживає з ним, не дає можливості отримувати субсидію на сплату за електроенергію та газ, що значно ускладнює його матеріальне становище. У зв'язку із тим, що онука є малолітньою дитиною, в порядку ст. 242 ЦК України обов'язкове представництво за законом здійснює її мати ОСОБА_3, до якої і звернуто позовні вимоги як єдиного законного представника ОСОБА_5.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Просить визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила права користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1

В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Зокрема представник позивача ОСОБА_2 додав, що права неповнолітньої дитини ніяким чином не порушуються, оскільки дитина забезпечена житлом, а також має можливість бути прописаною у будинку, в якому проживає на даний час.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала та пояснила, що її дочка дійсно з народження і до теперішнього часу проживає разом із нею у будинку, який належить її матері за адресою: АДРЕСА_1, але оскільки мати на даний час працює за кордоном, прописати дитину немає можливості. Просить відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей та соціальної роботи з сім'ями, дітьми та молоддю виконавчого комітету Голопристанської міської ради ОСОБА_4 просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки зняття з реєстрації порушує право неповнолітньої дитини, підтримала висновок органу опіки і піклування про недоцільність зняття з реєстрації малолітньої дитини.

Заслухавши думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні обставини.

Будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1, що підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно від 03.12.2003 року, номер запису 4287 в книзі 18.

Згідно домової книги у вказаному будинку прописані на час розгляду справи: ОСОБА_1, ОСОБА_5.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 10.12.2018 р., ОСОБА_3, мати ОСОБА_5, разом із нею та старшим сином проживають у квартирі АДРЕСА_1. Умови проживання дитини задовільні.

Пунктом 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ст. ст. 71, 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Права власника житлового будинку, квартири визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього.

При вирішенні питання про зняття з місця реєстрації неповнолітніх дітей з будинку позивача, суд враховує норми ч. 2 ст. 2 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), відповідно до якої Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї.

Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.

За статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності до статті 18 Закону діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Таким чином, саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а право дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати.

З урахуванням вище наведеного, суд не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Голопристанської міської ради про недоцільність визнання ОСОБА_5 такою, що втратила права користування житлом, як необґрунтований та безпідставний.

Враховуючи, що малолітня дитина з дня народження не проживає за адресою позивача, а відповідач, як представник малолітньої дитини, добровільно не бажає зняти дитину з реєстраційного обліку за вказаною адресою, чим перешкоджає позивачеві в праві розпорядження своїм майном, суд вважає за доцільне позов задовольнити та визнати ОСОБА_5 такою, що втратили право користування житловим будинком, що є підставою для зняття її з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

На підставі викладеного та керуючись ст..ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263, 265, 267 ЦПК України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 71, 72, 150 ЖК України, Законом України «Про охорону дитинства», суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила права користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, шляхом подачі апеляційного скарги через Голопристанський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено 06.02.2019 р.н.

Суддя: О.Х. Ширінська