ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1012/19 Справа № 191/2529/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Гречко Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Каратаєвої Л.О., Куценко Т.Р.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про стягнення авансу отриманого за нікчемним правочином, інфляційних витрат за весь час прострочення, трьох відсотків річних та моральної шкоди, а також за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення суми боргу інфляційних витрат за весь час прострочення та трьох відсотків річних, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1, про стягнення авансу отриманого за нікчемним правочином, інфляційних витрат за весь час прострочення, трьох відсотків річних та моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 02 липня 2012 року між нею і відповідачем ОСОБА_1 був письмово укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м.Синельникове, вул.Ульянових,53/3. 02 липня 2012 року позивач сплатила відповідачу аванс в сумі 500,00 грн., про що останній склав розписку. 13 липня 2012 року позивач сплатила відповідачу другу частину авансу в розмірі 2000,00 грн., про що останній склав розписку. 01 серпня 2012 року позивач остаточно розрахувалася з відповідачем, сплативши останньому грошову суму 86000,00 грн., про що відповідач склав розписку. Загальна сума сплачених грошових коштів складає 88500,00 грн. Згідно умов договору відповідач ОСОБА_1 зобовязався укласти з позивачем договір купівлі-продажу житлового будинку і передати його у власність позивача не пізніше 20 липня 2012 року, однак свої зобовязання не виконав, у зв'язку з чим безпідставно заволодів належними позивачу грошовими коштами. Згідно витягу про державну реєстрацію прав і копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно вищезазначений житловий будинок належить ОСОБА_3, а не відповідачу ОСОБА_1 Про зазначений факт позивач дізналася після передачі відповідачу першої частини авансу. Проте відповідач заповняв позивача, що після сплати нею усієї вартості будинку, він укладе з нею договір в нотаріальному порядку. Вважає, що фактично укладений між нею і відповідачем договір є нікчемним, оскільки він не був нотаріально посвідчений. Позивач посилається на вимоги ст.ст.625, 1212 ЦК України і просить суд стягнути з відповідача на її користь неправомірно одержаний аванс в розмірі 88500,00 грн., 3 % річних в розмірі 7965,00 грн., інфляційні нарахування в розмірі 70357,50 грн., моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. і судові витрати по справі.

В свою чергу відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, де зазначив, що 10 січня 2013 року між ним і відповідачем ОСОБА_2 була укладена угода Позики, яка письмово затверджується розпискою від 10.01.2013 року, в якій вказано що: «Відповідач взяла в борг для побутових цілей гроші в сумі 31950,00 грн. у позивача і зобовязалася повернути до 01 червня 2013 року. У випадку неповернення було вирішено продати будинок, який знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Синельникове, вул.Ульянових, 53/3 з метою розрахуватися з боргами. Відповідач борг не повернула, на вимоги позивача щодо повернення коштів просила надати більше часу для повернення боргу запевняючи, що погасить борг, однак на даний час борг не повернула. Строк виконання зобовязань за договором закінчився 01 червня 2013 року, у звязку з чим просить суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 31950,00 грн., 3 % річних в розмірі 2872,87 грн., інфляційні витрати в розмірі 28302,34 грн., судові витрати по справі в розмірі 631,25 грн.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення авансу, отриманого за нікчемним правочином, інфляційних втрат за весь час прострочення, трьох відсотків річних та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 88500 грн. 00 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, інфляційних витрат за весь час прострочення та трьох відсотків річних відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі в розмірі 885 грн. 00 коп.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити його зустрічні позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.07.2012 року між ОСОБА_2М та ОСОБА_1 в простій письмовій формі укладено попередній договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Ульянових, 53/3, згідно якого ОСОБА_1 зобовязався укласти договір купівлі-продажу зазначеного будинку та передати його у власність ОСОБА_2 не пізніше 20 липня 2012 року.(а.с.6).

02 липня 2012 року позивач сплатила відповідачу аванс у сумі 500,00 грн., про що він склав розписку (а.с.8), 13 липня 2012 року позивач сплатила відповідачу другу частину авансу у сумі 2000,00 грн., про що він склав розписку (а.с.9).

01 серпня 2012 року позивач остаточно розрахувалась за будинок з відповідачем, сплативши йому 86000,00 грн., про що ОСОБА_1 склав розписку (а.с.7). В сумі виплачені кошти склали 88500,00 грн.

ОСОБА_1, укладаючи письмовий договір від 02 липня 2012 року, мав за мету отримати грошові кошти у розмірі 88500 грн., не маючи наміру виконувати свої зобов'язання та укладати в майбутньому основний договір, оскільки вже не був власником цього нерухомого майна.

При цьому, після остаточного розрахунку ОСОБА_1 не попередив заздалегідь позивача, передав позивачу лише правовстановлюючі документи на будинок, але згідно витягу про державну реєстрацію прав та свідоцтва про право власності на нерухоме майно даний житловий будинок належить не ОСОБА_1, а іншій особі ОСОБА_3(а.с.10-11), яка є власником даного майна.

На даний час відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання по укладенню договору купівлі- продажу нерухомого майна.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно виходив з того, що між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_1 склалися домовленості щодо купівлі-продажу житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Ульянових, 53/3.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу, зокрема, нежитлового приміщення (нерухоме майно), укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Отже, у даному випадку договір купівлі-продажу будинку підлягає і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації.

Сторонами такі вимоги закону не були дотримані, у звязку з чим суд вважав, що договір купівлі-продажу житлового будинку взагалі сторонами не був укладений.

Крім того, судом встановлено, що на час складання вказаних розписок про отримання ОСОБА_1 грошових коштів від ОСОБА_2, ОСОБА_1 взагалі не був власником вказаного будинку, у звязку з чим не мав жодних повноважень виступати стороною договору купівлі-продажу, тому отримані ним від ОСОБА_2 грошові кошти є такими, що отримані безпідставно.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно.

Отже, отримані ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 88500,00 грн. повинні бути повернуті ОСОБА_2, оскільки отримані були безпідставно.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив з того, що між сторонами договір укладений не був, грошові кошти відповідачем ОСОБА_1 отримані у ОСОБА_2 безпідставно, тому вимоги ст. 625 ЦК України на правовідносини, що виникли між сторонами, не поширюються, а також з того, що в обґрунтування позовних вимог в частині моральної шкоди позивач ОСОБА_2 не надала суду жодного доказу тому, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_1 їй були завдані душевні страждання внаслідок змін умов життя.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції також правильно виходив з того, що в підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 надав суду копію розписки, на підставі якої начебто ОСОБА_2 отримала у нього в борг грошові кошти в розмірі 31950,00 грн. ОСОБА_2 даний факт заперечує і зазначає, що жодних грошових коштів у позивача вона не брала, ніяких договорів позики з ним не укладала. Оригіналу зазначеної розписки суду для огляду надано не було, своїм правом на заявлення клопотання з приводу призначення експертизи з метою доведення факту написання зазначеної розписки саме ОСОБА_2, ОСОБА_1 не скористався, у звязку з чим суд вірно вважав факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 у цій справі не доведеним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не доведено факту виконання нею договору, як і самого факту отримання відповідачем грошових коштів, оскільки надані суду копії розписок мають погану якість, незрозуміло посилання позивача на виплату відповідачу першої частини авансу в розмірі, еквівалентному 1000 доларів США, суд вважає необґрунтованими, оскільки в судовому засіданні були оглянуті оригінали розписок і перевірені суми, які просить стягнути позивач з ОСОБА_1

Посилання апеляційної скарги на необхідність призначення експертизи щодо розписки, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ОСОБА_1 був обізнаний про своє право на заявлення клопотання у суді першої інстанції з приводу призначення експертизи з метою доведення факту написання зазначеної розписки, але відповідач зазначеним правом не скористувався, заяв та клопотань не подав, і, таким чином, розпорядився своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, відповідно до ст. 13 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених неювимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Проте, доказів неможливості звернення до суду першої інстанції з клопотанням про призначення експертизи суду ОСОБА_1 не надано.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Що стосується копій інших розписок, які були надані до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції, то такі розписки не були предметом судового розгляду в даній справі, однак ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутись до суду з відповідним позовом з вимогами про стягнення коштів за такими розписками в порядку визначеному чинним законодавством.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Крім того, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2018 року ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги, а тому колегія суддів вважає за необхідне, з огляду на залишення без задоволення апеляційної скарги, стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі (885,00 грн. + 1161,33 грн.) х 150 % = 3 069,50 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 069,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

ОСОБА_4

ОСОБА_5