Дата документу 17.12.2019 Справа № 334/3210/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №334/3210/18

Провадження №22-ц/807/3431/19

Запорізькій апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2019 року в складі судді Гнатюка О.М. в справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат», третя особа первинна організація профспілки трудящихся металургійної і гірничодобувної промисловості України в товаристві з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат», про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат», третя особа первинна організація профспілки трудящихся металургійної і гірничодобувної промисловості України в товаристві з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат», про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21.09.2004 року позивач була прийнята на роботу в Планово-економічний відділ Управління фінансового-економічного планування Казенного підприємства «Запорізький титано-магнієвий комбінат».

Внаслідок реорганізації на базі казенного підприємства «Запорізький титано-магнієвий комбінат» було створено товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» (далі ТОВ «ЗТМК»).

01.01.2014 року позивач була прийнята за переведенням на посаду провідного економіста з планування (фінансовому) відділу планування бюджетування ТОВ «ЗТМК».

Наказом (розпорядженням) № 95 від 30.06.2016 року позивач тимчасово з 01.07.2016 року по 30.09.2016 року була переведена на посаду начальника тендерного відділу Управління аналізу, планування та тендерних процедур.

Наказом № 131 від 28.09.2016 року позивач була переведена на посаду начальника тендерного відділу Управління аналізу, планування та тендерних процедур на постійній основі.

У зв`язку зі змінами законодавства у сфері проведенні процедур закупівлі товару, робіт та послуг, наказом ТОВ «ЗТМК» № 08 від 02.01.2018 року позивачу оголошувався простой з 03.01.2018 року по 31.01.2018 року, заборонялось знаходитися за місцем роботи та з`являтися на робочому місці, а також вилучався пропуск.

В подальшому наказом № 63 від 31.01.2018 року позивачу оголошувався простой з 02.02.2018 року по 28.02.2018 року.

Наказом ТОВ «ЗТМК» № 65 від 31.01.2018 року у зв`язку з оптимізацією витрат, змінами в організації робіт та праці управління аналізу, планування та тендерних процедур позивачу з 01.04.2018 року встановлено неповний робочий час тривалістю 1 година на день (5 годин на тиждень) з виходом на роботу за графіком однозмінної роботи при 40 годинному робочому тижні з оплатою пропорційно відпрацьованому часу за її згодою.

Наказом № 111 від 28.02.2018 року позивачу оголошувався простой з 02.03.2018 року по 16.04.2018 року, заборонялось знаходитися за місцем роботи та з`являтися на робочому місці, а також вилучався пропуск.

У зв`язку з незгодою із запропонованим ТОВ «ЗТМК» переведенням на неповний робочий час позивач 16.04.2018 року була звільнена за ч.6 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Позивач вважає, що рішення відповідача про її звільнення у зв`язку зі змінами організації виробництва і праці є безпідставним та дискримінаційним, і протиправним.

Позивач є матір`ю двох неповнолітніх дітей, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 , яких виховує без одного з подружжя, а тому у відповідності до п.1 ч.1 ст. 14 Закону України «Про зайнятість населення», відноситься до категорії громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню.

Заявлена відповідачем зміна істотних умов праці у зв`язку із змінами в організації робіт і праці є штучно вигаданими, спрямованими безпосередньо на позивача й не пов`язаними з характером роботи та умовами її виконання.

Зміна організації виробництва та праці фактично було пов`язане із створенням нової посади, яка зберігала усі задачі та обов`язки, як адміністративні, так й функціональні, які були передбачені посадовою інструкцією позивача.

Підставою та мотивом для створення нової посади стала зміна керівника Управління аналізу, планування та тендерних процедур і бажання нового керівника з особистих міркувань призначити на посаду позивача свою знайому особу, та незгода позивача відмовитися від займаною посади.

Переведення на неповний робочий день відбулося за особистим волевиявленням відповідача, спрямоване виключно на позивача, та заявлене за відсутності необхідного погодження та виробничого обґрунтування.

Рішення відповідача щодо встановлення позивачу неповного робочого дня суперечить не лише встановленим трудовим законодавством нормам тривалості робочого часу, але й умовам Колективного договору на 2018 рік, погодженого 21.03.2018 року на конференції трудового колективу ТОВ «ЗТМК».

З моменту попередження про зміну істотних умов праці й до моменту звільнення відповідач жодної з посад чи робіт, крім тієї, яка має ясні ознаки дискримінації у сфері права, не запропонував.

Позивачем надано розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який станом на 17.09.2019 року становить 316 833,31 грн.

Крім того, позивач зазначала, що діями відповідача їй завдано моральну шкоду, яку, враховуючи тривалість та характер штучно створених підстав для звільнення позивача, а також ступінь порушення її прав на працю, вона оцінює у розмірі її середньомісячної заробітної плати, а саме, в сумі 12 352 грн.

Також, зазначала, що у відповідності до ст.ст. 137, 141 ЦПК України, витрати позивача на професійну правничу допомогу становлять 6400 грн.

З урахуванням викладеного, позивач остаточно просила суд: визнати незаконним звільнення та поновити її на посаді начальника тендерного відділу Управління аналізу, планування та тендерних процедур ТОВ «ЗТМК»; стягнути з ТОВ «ЗТМК» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, який станом на 17.09.2019 року становить 316 833,31 грн, відшкодування моральної шкоди в сумі 12 352 грн, а також відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6400 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі і стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць в розмірі 19 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам, які мають істотне значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, неправильну оцінку доказів по справі, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає:

судом проігноровано твердження та докази позивача, що зміни істотних умов праці в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є штучно вигаданими, спрямованими безпосередньо на позивача й не пов`язані з характером роботи та умовами виконання;

судом прийнято недопустимий та недостовірний доказ скріншот особистої поштової скриньки позивача, в якості доказу того, що відповідачем пропонувалися в грудні 2017 року вакантні посади;

судом не взято до уваги той факт, що позивачем отримувалася додаткова соціальна відпустка, як матері, яка виховує дитину самостійно у відповідності до ст. 19 Закону України «Про відпустки»;

суд не приділив достатньої уваги тому, що запроваджений неповний робочий день поширювався тільки на позивача, працівники, які підпорядковувались позивачу, залишилися працювати у звичайному режимі;

оскільки судом були проігноровані чисельні порушення трудового законодавства відносно позивача, з огляду на положення ст. 237-1 КЗпП України, вважає упередженим твердження суду стосовно того, що позовна заява в частині стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Від ТОВ «ЗТМК» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що:

в діяльності ТОВ «ЗТМК» мали місце зміни в організації виробництва та праці, які обумовлені змінами у законодавстві в сфері проведення закупок товарів, робіт і послуг, та скасуванні проведення державних тендерів для ТОВ «ЗТМК», відповідно висновків компетентної комісії від 10.02.2017 року, а також з метою удосконалення організаційної структури;

звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України не є звільненням з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а тому застосування в даному випадку положень ст. 49-2 КЗпП України при припиненні трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України є безпідставним;

позивач не є одинокою матір`ю в розумінні ст. 184 КЗпП України, на яку поширюються гарантії при звільненні, передбачені цією статтею;

позивачу пропонувалися вакантні посади, що підтверджується актом від 06.12.2017 року, складеним представниками ТОВ «ЗТМК»;

позивачем під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу не враховано вимоги ст. 163, 167 Податкового кодексу України про оподаткування заробітної плати фізичної особи податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18% та п. 16-1 підрозділу 10 «Перехідних положень» Податкового кодексу України про стягнення військового збору за ставкою 1,5%;

позивачем не доведено факту завдання відповідачем моральної шкоди, не надано підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою і саме протиправними діями заподіювача, відсутні докази неправомірності дій відповідача;

до суду першої інстанції не було надано документального підтвердження витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу в розмірі 6 400 грн.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За положеннями ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення;

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведена наявність змін в організації виробництва і праці, обумовлені змінами у законодавстві у сфері проведення закупок товарів, робіт і послуг, та скасуванні проведення державних тендерів для ТОВ «ЗТМК», а отже звільнення позивача відбулося відповідно до вимог трудового законодавства та відсутні підстави для визнання наказу недійсним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Встановлено судом, що згідно із копією трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 21.09.2004 року працювала в планово-економічному відділі Управління фінансового-економічного планування казенного підприємства «Запорізький титано-магнієвий комбінат» (т.1 а.с.4).

01.01.2014 року позивач була прийнята за переведенням на посаду провідного економіста з планування (фінансового) відділу планування та бюджетування ТОВ «ЗТМК», яке було створено внаслідок реорганізації на базі казенного підприємства «Запорізький титано-магнієвий комбінат» (т.1 а.с.4, зворот).

На підставі наказу №95 від 30.06.2016 року позивач була тимчасово переведена на посаду начальника Тендерного відділу Управління аналізу, планування та тендерних процедур (далі УАПтаТП) (т.1 а.с.5, 43).

Наказом №131 від 28.09.2016 року ОСОБА_1 переведено на постійну посаду начальника тендерного відділу УАПтаТП (т.1 а.с.44).

На підставі висновків спеціально створеної наказом від 06.02.2017 року №75 компетентної комісії щодо відповідності ТОВ «ЗТМК» визначенню «замовника» в розумінні Закону України «Про публічні закупівлі» від 25 грудня 2015 року №922-VІІІ наказом №82 від 10.02.2017 року було визначено УАПтаТП переглянути Положення про здійснення закупівель товарів, робіт та послуг на ТОВ «ЗТМК», введене в дію наказом від 02.04.2014 року №249 та внести необхідні зміни з метою приведення до відповідності із діючими нормативно-правовими актами, поточними вимогами до порядку закупівель та структури підприємства (т.1 а.с.45).

Наказом №683 від 14.12.2017 року «Про зміни штатного розпису УАПтаТП» з 15.12.2017 року переміщено з 15.12.2017 року з Тендерного відділу (№30.18.01) в УАПтаТП (№30.18.00) наступні професії і працівників без зміни умов праці, найменування професії, розміру окладів, тарифів, премій, підпорядкувавши їх заступнику начальника управління (по закупкам): економіст 1 категорії - 2 од., економіст 2 категорії - 2 од. (т.1 а.с.46).

У зв`язку зі змінами законодавства у сфері проведення процедур закупівлі товару, робіт та послуг, наказом ТОВ «ЗТМК» №08 від 02.01.2018 року позивачу оголошувався простой з 03.01.2018 року по 31.01.2018 року, заборонялось знаходитися за місцем роботи та з`являтися на робочому місці, а також вилучався пропуск (т.1 а.с.47).

Наказом №63 від 31.01.2018 року позивачу оголошувався простой з 02.02.2018 року по 28.02.2018 року, із зобов`язанням з`явитися на робоче місце 01.03.2018 року (т.1 а.с.48).

Наказом № 65 від 31.01.2018 року в зв`язку з оптимізацією витрат, змінами в організації робіт та праці управління аналізу, планування та тендерних процедур позивачу з 01.04.2018 року встановлено неповний робочий час тривалістю 1 година на день (5 годин на тиждень) з виходом на роботу за графіком однозмінної роботи при 40 годинному робочому тижні з оплатою пропорційно відпрацьованому часу за її згодою (т.1 а.с.49).

Із вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомилася під розпис 15.02.2018 року та зазначила про свою незгоду із наказом.

Таким чином, позивачці, завчасно, за 2 місяці, були запропоновані нові умови праці, із якими вона не погодилася.

Наказом № 111 від 28.02.2018 року позивачу оголошувався простой з 02.03.2018 року по 15.04.2018 року, заборонялось знаходитися за місцем роботи та з`являтися на робочому місці, а також вилучався пропуск (т.1 а.с.50).

Наказом №214 від 16.04.2018 року ОСОБА_1 звільнено з ТОВ «ЗТМК» в зв`язку із відмовою від продовження роботи в зв`язку із зміною істотних умов праці на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (т.1 а.с.52).

Із вказаним наказом позивачка ознайомилася під розпис 16.04.2018 року, а також власноручно підписала заяву від 16.04.2018 року, в якій відмовилася від роботи в нових умовах, затверджених наказом №65 від 31.01.2018 року, та зазначила, що з умовами відмови ознайомлена, в тому числі, що трудовий договір з нею буде припинено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (т.1 а.с.51).

Дослідивши обставини справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що зміна істотних умов праці позивача є законною та обумовлена змінами в організації виробництва і праці відповідача.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Стаття 36 КЗпП України визначає підстави припинення трудового договору, кожна з яких є самостійною.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

Частинами третьою та четвертою статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Отже, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №582/1001/15-ц.

У статті 32 КЗпП України наведено перелік умов праці, які можна вважати істотними, до яких, зокрема належать: система та розмір оплати праці, пільги, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад. Наведений перелік не є вичерпним, оскільки істотними можуть вважатися й інші умови праці.

Встановлено, що рішення про зміни в тендерному відділі ТОВ «ЗТМК» було прийнято на підставі роз`яснення Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №3302-05/17000-07 від 27.05.2015 року та висновків від 08.02.2017 року спеціально створеної комісії ТОВ «ЗТМК» щодо відповідності ТОВ «ЗТМК» визначенню поняття «замовник» в розумінні Закону України «Про публічні закупівлі» від 25.12.2015 року №922-VІІІ (т.1 а.с.61-64).

Наказом № 65 від 31.01.2018 року в зв`язку з оптимізацією витрат, змінами в організації робіт та праці управління аналізу, планування та тендерних процедур позивачу з 01.04.2018 року встановлено неповний робочий час тривалістю 1 година на день (5 годин на тиждень) з виходом на роботу за графіком однозмінної роботи при 40 годинному робочому тижні з оплатою пропорційно відпрацьованому часу за її згодою (т.1 а.с.49).

Отже, у даному випадку позивачці було встановлено неповний робочий час, що було зумовлено на законодавчому рівні відсутністю здійснення підприємством тендерних закупівель.

Позивачем у судовому засіданні апеляційного суду визнано, що з часу винесення наказу №82 від 10.02.2017 року про зміни в процедурі закупівлі та до моменту прийняття рішення ТОВ «ЗТМК» про внесення змін до штатного розпису УАПтаТП, тендерний відділ не займався тендерними закупівлями, хоча відділом і виконувалася інша об`ємна робота.

ОСОБА_1 також не заперечувалось, що саме через відсутність тендерних закупівель їй неодноразово оголошувалися простої, згідно із наказами №08 від 02.01.2018 року, №63 від 31.01.2018 року та №111 від 28.02.2018 року, які нею не оскаржувалися.

До того ж, як пояснив в судовому засіданні апеляційної інстанції, представник первинної організації профспілки трудящихся металургійної і гірничодобувної промисловості України в товаристві з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат», усі накази щодо оголошення простою та зміну умов праці відносно позивача погоджувались з профспілковим комітетом.

Окрім того, позивач з приводу порушення, на її думку, трудових прав, неправомірності рішення щодо зміни умов праці з боку адміністрації підприємства, до профспілкового комітету або до комісії з трудових спорів не зверталась.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, що в ТОВ «ЗТМК» дійсно мали місце зміни істотних умов праці (встановлення неповного робочого часу) внаслідок змін у законодавстві в сфері проведення закупок товарів, робіт і послуг, та скасуванні проведення державних тендерів для ТОВ «ЗТМК», у зв`язку з чим правильно виходив з того, що звільнення позивача з роботи на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України є правомірним.

Аргументи апеляційної скарги про наявність у ОСОБА_1 гарантій як одинокої матері, передбачених ст. 49-2, 184 КЗпП України, відхиляються колегію суддів, оскільки поняття «одинока матір», які використовуються при наданні додаткової соціальної відпустки та при вирішенні трудових спорів не є тотожними.

Окрім того, гарантії, передбачені статтею 184 КЗпП України при звільненні одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, відповідно до правил пункту 6 статті 36 КЗпП України не розповсюджуються, тому не є підставою для задоволення позовних вимог.

Твердження позивача в апеляційній скарзі на її дискримінацію є безпідставними, оскільки не підтверджено будь-якими доказами, а зі змісту позовних вимог не вбачається, що позивача обмежено у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, що відповідно до Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" можна вважати дискримінацією.

У зв`язку із тим, що у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі позивачу відмовлено, обґрунтованим є і висновок суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, оскільки ці вимоги є похідними від вимоги про поновлення позивачки на роботі, і їхнє задоволення прямо залежить від встановлення факту незаконності звільнення позивачки.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Ураховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права,тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2019 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова