Ухвала

Іменем України

04 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 465/2462/16-ц

провадження № 61-659ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І.М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,

Пророка В. В.,

розглянув касаційну скаргу Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на рішення Франківського районного суду міста Львова від 13 липня 2017 року

та постанову Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про поновлення на роботі, скасування наказів і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» (далі - КЗ «Львівська ОКПЛ») про поновлення на роботі, скасування наказів і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 15 листопада 1996 року ОСОБА_4 працювала на посаді молодшої медсестри у психіатричному туберкульозному відділенні № 17 КЗ «Львівської ОКПЛ».

Наказом головного лікаря КЗ «Львівської ОКПЛ» від 01 лютого 2016 року

№ 54 у 17-у психіатричному туберкульозному відділенні оголошено простій

з 01 лютого 2016 року. Наказом від 02 лютого 2016 року № 59 ліквідовано психіатричне туберкульозне відділення №17 КЗ «Львівської ОКПЛ»

з 08 квітня 2016 року. Скорочено в межах ліжкового фонду КЗ «Львівської ОКПЛ» 50 ліжок психіатричного туберкульозного відділення № 17, створено ліквідаційну комісію, скорочено чисельність працівників з 08 квітня

2018 року за списком, у тому числі і позивача. Зобов'язано відділ кадрів провести необхідні заходи у зв'язку із звільненням працівників та за наявності вакантних посад запропонувати працівникам іншу роботу.

Підставою для ліквідації відділення стало рішення Медичної ради КЗ «Львівської ОКПЛ» від 28 грудня 2016 року та доповідні записки завідуючого психіатричного туберкульозного відділення № 17.

Наказом від 07 квітня 2016 року № 197 «Про звільнення працівників лікарні» ОСОБА_4 звільнено із займаної посади молодшої медсестри

у психіатричному туберкульозному відділенні № 17 КЗ «Львівської ОКПЛ»

на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з 08 квітня

2016 року, у зв'язку з оптимізацією ліжкового фонду та скорочення чисельності працівників.

Посилаючись на те, що її звільнено з порушенням трудового законодавства, ОСОБА_4, з урахуванням уточнених та збільшених позовних вимог, просила суд скасувати наказ від 07 квітня 2016 року № 197 про її звільнення з посади молодшої сестри медичного стаціонару в 17-у психіатричному туберкульозному відділенні КЗ «Львівської ОКПЛ»; скасувати наказ

від 01 лютого 2016 року № 54 «Про оголошення простою в 17-у психіатричному туберкульозному відділенні КЗ «Львівської ОКПЛ»; поновити її на займаній посаді сестри медичного стаціонару; скасувати наказ від 02 лютого 2016 року № 59 «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ «Львівської ОКПЛ та скорочення штатної чисельності працівників»; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня поновлення її на роботі та за час незаконно оголошеного простою в розмірі 33 195,50 грн.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 13 липня

2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Скасовано наказ від 07 квітня 2016 року № 197 в частині звільнення

ОСОБА_4 із займаної посади молодшої сестри медичного стаціонару

17-го відділення КЗ «Львівська ОКПЛ».

Поновлено ОСОБА_4 на посаді молодшої медсестри (палатна) медичного стаціонару 17-го відділення КЗ «Львівська ОКПЛ».

Стягнуто з КЗ «Львівська ОКПЛ» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 квітня 2016 року по 13 липня

2017 року в сумі 67 039 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку в межах місячного платежу в сумі 5 445,14 грн відповідно до статті 235 КЗпП України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що мали місце зміни в організації виробництва і праці, однак відповідач не виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП та незаконно звільнив ОСОБА_4 із займаної посади. Крім того, позивачу персонально не було запропоновано іншої роботи.

Постановою Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року рішення Франківського районного суду міста Львова від 13 липня 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08 квітня 2016 року по 13 липня 2017 року змінено, стягнуто з КЗ «Львівська ОКПЛ» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 квітня 2016 року по 13 липня 2017 року в сумі 65 205,24 грн.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про часткове задоволення позову, проте, розраховуючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції допустився помилки, врахувавши матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, яка не повинна враховуватися при обчисленні середнього заробітку. Однак, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

У касаційній скарзі КЗ Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі

з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також

у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Суди встановили, що з 15 листопада 1996 року ОСОБА_4 працювала на посаді молодшої медсестри у психіатричному туберкульозному відділенні

№ 17 КЗ «Львівської ОКПЛ».

Наказом головного лікаря КЗ «Львівської ОКПЛ» від 01 лютого 2016 року

№ 54 у 17-у психіатричному туберкульозному відділенні оголошено простій

з 01 лютого 2016 року. Наказом від 02 лютого 2016 року № 59 ліквідовано психіатричне туберкульозне відділення №17 КЗ «Львівської ОКПЛ»

з 08 квітня 2016 року. Скорочено в межах ліжкового фонду КЗ «Львівської ОКПЛ» 50 ліжок психіатричного туберкульозного відділення № 17, створено ліквідаційну комісію, скорочено чисельність працівників з 08 квітня

2018 року за списком, у тому числі і позивача. Зобов'язано відділ кадрів провести необхідні заходи у зв'язку із звільненням працівників та за наявності вакантних посад запропонувати працівникам іншу роботу.

Підставою для ліквідації відділення стало рішення Медичної ради

КЗ «Львівської ОКПЛ» від 28 грудня 2016 року та доповідні записки завідуючого психіатричного туберкульозного відділення № 17.

Наказом від 07 квітня 2016 року № 197 «Про звільнення працівників лікарні» ОСОБА_4 звільнено із займаної посади молодшої медсестри психіатричному туберкульозному відділенні № 17 КЗ «Львівської ОКПЛ»

на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з 08 квітня

2016 року, у зв'язку з оптимізацією ліжкового фонду та скорочення чисельності працівників.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі визначено у статтях 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що звільнення позивача відбулося з порушенням

статті 49-2 КЗпП України.

Встановивши, що у актах та протоколах відповідача не зазначено, яку вакантну посаду було запропоновано конкретно позивачу, а також відсутня заява про відмову позивача від конкретно запропонованої посади, та врахувавши, що відповідач не надав доказів про те, що одночасно з попередженням про наступне звільнення позивачу персонально була запропонована інша робота, а також неможливості перевести позивача за її згодою, на іншу роботу, суди дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок

№ 100) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Встановивши, що лютий і березень позивач не працювала, оскільки у відділенні було оголошено простій, обчислення середньої заробітної плати проводиться з виплат, отриманих позивачем у грудні 2015 року та січні

2016 року, та врахувавши, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком, апеляційний суд обґрунтовано стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 65 205,24 грн.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність рішень не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про поновлення на роботі, скасування наказів і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на рішення Франківського районного суду міста Львова від 13 липня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. В. Пророк