Дата документу 05.02.2019 Справа № 320/3560/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/3560/17 Головуючий у 1 інстанції: Горбачова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/176/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконними дій та надання копій документів,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнював, до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання незаконними дій та надання копій документів.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є стороною кредитних договорів № ZPMOG100000055 і № ZPMOG200000055 від 19.06.2007 року. При здійсненні платежів за вказаними договорами через мобільний додаток Приват24 платежі були заблоковані внаслідок відступлення ПАТ КБ «ПриватБанк» права вимоги на користь ПАТ «А-Банк». На його звернення до відповідача з заявою щодо підстав відступлення прав вимог банк відповіді не надав.

Просив визнати порушення його прав і законних інтересів внаслідок дій посадових осіб ПАТ КБ «Приватбанк», а саме: права отримання об'єктивних письмових відповідей на звернення, пов'язані з вимогою підтвердження заміни кредитора в зобов'язаннях в терміни, встановлені ст. 20 і ст.ст.15,18,19 Закону України «Про звернення громадян»; права оскарження незаконних дій співробітників ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, в рамках ст. 16 Закону України «Про звернення громадян»; права отримання доказів того, що виконання зобов'язань боржником приймається належним кредитором відповідно до ч.2 ст. 527 ЦК України; права на своєчасну безперешкодну оплату за кредитами відповідно до кредитних договорів № ZPMOG100000055 і № ZPMOG200000055 від 19.06.2007 року; встановити факт існування та надати йому копії наступних документів, пов'язаних з відступленням права вимоги на користь ПАТ «А-Банк» за кредитними договорами ZPMOG100000055 і № ZPMOG200000055 від 19.06.2007 року, а саме договір факторингу між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «А-Банк» від 01.11.2007 року; документ, яким ПАТ КБ «Приватбанк» п'ятиденний термін зобов'язаний письмово повідомити боржника про відступлення права вимоги на користь ПАТ «А-Банк»; документ, яким ПАТ КБ «Приватбанк» обґрунтовує свої дії, виконуючи всі функції кредитора після зміни кредитора в зобов'язанні та судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить змінити мотивувальну частину рішення суду відповідно до змін, зазначених в апеляційній скарзі, резолютивну частину доповнити реченням «судові витрати покласти на відповідача».

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанцію виходив з того, що укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «А-Банк» договір факторингу є дійсним, позивач у позовній заяві не зазначає, чим саме були порушені його права, чинне законодавство не містить обов'язкових приписів отримання боржником доказів прийняття виконання належним кредитором, від особи, яка відступила право вимоги, позивачем не доведено присвоєння відповідачем сплачених ним коштів.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» були укладені кредитні договори ZPMOG100000055 і № ZPMOG200000055 від 19 червня 2007 року (т. 1 а.с. 25-37).

Між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «А-Банк» на підставі договору факторингу від 01 листопада 2007 року здійснено відступлення прав вимоги за вказаними кредитними договорами (т. 1 а.с. 99-103, 159).

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора; зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривні пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Положеннями ст.516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Матеріали справи не містять доказів того, що договорами № ZPMOG100000055 і № ZPMOG200000055 від 19.06.2007 року, які укладені між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем, передбачена обов'язкова згода боржника на заміну кредитора в зобов'язанні.

До того ж позивачем не надано доказів про те, що він виконав зобов'язання колишньому кредитору, а новий кредитор вимагає від нього повторного виконання зобов'язання.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач пояснив, що ані первісний, ані новий кредитор будь-яких позовних вимог щодо стягнення з нього заборгованості за кредитними договорами № ZPMOG100000055 і № ZPMOG200000055 від 19.06.2007 року не пред'являли.

Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження (ст. 1080 ЦК України).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відступлення прав вимог за кредитними договорами не порушує прав позивача, матеріали справи містять докази перерахування коштів на погашення кредитів на розрахунковий рахунок ПАТ «А-Банк» (т. 1 а.с. 119-140).

Судом також встановлено та підтверджується листами ПАТ КБ «ПриватБанк» від 22.02.2017 року за № 20.1.0.0.0/7-20170217/5042, від 06.04.2017 року №20.1.0.0.0/7-2017 0304/1639 на ім'я ОСОБА_3, що станом на день подання позову позивач був обізнаний про уступку права вимоги за кредитними договорами №ZPM0G100000055 від 19 червня 2007 року, №ZPM0G200000055 від 19 червня 2007 року (а.с.18-21).

Посилання ОСОБА_3 на те, що новий кредитор ПАТ «А-Банк» не ідентифікував його в якості боржника за кредитними договорами №ZPM0G100000055 від 19 червня 2007 року, №ZPM0G200000055 від 19 червня 2007 року спростовується листом ПАТ «А-Банк» від 13.09.2017 року за № 20.1.0.0.0/7-20170830/126 (а.с.87).

Крім того, судом першої інстанції було обґрунтовано зазначено, що, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 не було зазначено які саме його права були порушені.

Доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до незгоди позивача з договором факторингу, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «А-Банк» 01.11.2007 року, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки правомірність укладання зазначеного договору не є предметом спору у даній справі.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цю Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею позовних вимог.

За приписами ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: