Номер справи 223/263/18
Номер провадження № 2/220/21/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2019 року смт.Велика Новосілка Донецької області

Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Яненко Г.М.

за участю серетаря ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Велика Новосілка Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про виділення частки у спільній сумісній власності в натурі, виселення, визнання права власності та вселення,

ВСТАНОВИВ:

06.04.2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив виділити відповідачу ОСОБА_4 по 35/200 частин у квартирі АДРЕСА_1; виселити відповідача з зазначеної квартири, позбавивши права користування житлом; визнати за третьою особою право власності на 35/200 частин квартири АДРЕСА_2; визнати за відповідачам право власності на квартиру АДРЕСА_3 та вселити відповідача в зазначену квартиру.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, квартира АДРЕСА_1 належить йому на праві приватної власності в розмірі 66/100 частин , а інші 35/100 частин належить йому та відповідачу ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності. Після розірвання шлюбу між ним та матірю відповідача відносини з відповідачем погіршились, через що спільне їх проживання у спірній квартирі неможливе, про що свідчать їх численні звернення до правоохоронних органів. З січня 2015 року відповідач в квартирі не проживає. В січні 2018 року ним було запропоновано відповідачу обміняти його частку у спірній квартирі на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4, на що відповідач погодився. Він підготував всі документи, була призначена дата укладення угоди, однак відповідач до нотаріуса не зявився. Вважає, що відповідачу не потрібна квартира, власником частки у якій він є, бо він в ній не проживає, жодних його речей в квартирі немає, а дії відповідача направлені на те, щоб псувати йому життя. Проживання відповідача в квартирі штучно погіршує умови проживання його та його нової сімї.

Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 23.04.2018 року провадження у справі відкрито, призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження.

Розпорядженням голови Вугледарського міського суду Донецької області від 26.06.2018 р. справа передана на розгляд Великоновосілківського районного суду Донецької області.

Ухвалою Великоновосілківського районного суду Донецької області від 16.08.2018 року справа прийнята до провадження, призначено підготовче судове засідання на 12.11.2018 р.

05.12.2018 року до суду надійшли заява про розгляд справи за відсутності відповідача та відзив на позов, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що квартира за адресою вул. 30-ти років Перемоги,4/84 в м. Вугледар Донецької області належить йому та його батькові на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності № 02137 від 29.10.2000р., ідеальна частка 35/100ч. Під час спільного проживання однією родиною він з батьками за рахунок спільних коштів зробили ремонт в спірній квартирі. Оскільки всі вони є інвалідами, непрацездатними особами, ніхто з них не працює, їх дохід складався тільки з пенсій та соціальних допомог, інших доходів у них немає. ОСОБА_2 надав, як доказ, до суду копію висновку експертизи № 03/16 від 09.03.2016р. відповідно до якого вартість ремонтних робіт в квартирі становить 143 104 грн. 00 коп. Разом з тим, давність виконання ремотних робіт не досліджена і не встановлена. Тому твердження ОСОБА_2 про те, що він особисто, за власний рахунок зробив ремонт у квартирі вартістю 143 104 грн. 00 коп., не відпвідає дійсності. ОСОБА_2 не доведено, що саме ним особисто був зроблений суттєвий грошовий вклад в поліпшення житлових умов квартири. Крім того, після розірвання шлюбу між батьками, він лишився проживати із батьком, а його матір перейшла жити на орендовану квартиру. Вони з батьком жили разом на ті виплати, які отримували від держави, як інваліди, та оформили субсидію на оплату комунальних послуг. Досить тривалий час він проживав з батьком, поки він не вигнав його і не змінив замки. До спірної квартири батько не допускає його, перешкоджає у проживанні та користуванні квартирою. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 05.04.2017р., залишеним в силі ухвалою ВССУ від 10.11.2017 р., його вселено до спірної квартири, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про виділення частки у майні спільної сумісної власності шляхом її грошової компенсації відмовлено. Він є інвалідом по зору, працевлаштуватись не має можливості, грошей на життя не має, іншого житла, окрім спірної квартири, також не має. Вважає, що в даних правовідносинах не може бути застосована ст. 365 ЦК України, бо спірна квартира перебуває у спільній власності, є неподільною. Припинення його права власності на частку завдасть суттєвої шкоди і порушить його права на володіння і користування житлом. Також зазначив, на сьогодні існує рішення апеляційного суду Донецької області від 05.04.2017р., яке набрало законної сили з приводу того ж самого предмету спору і між тими ж сторонами, яким ОСОБА_2 було відмовлено у тій самій вимозі, а повторне звернення до суду в такому випадку не допускається (а.с. 107-108).

Ухвалою суду від 07.12.2018 року до участі у справі в якості третьої особи залучена ОСОБА_5.

Ухвалою суду від 11 січня 2019 року справа призначена до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові.

Відповідач в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Третя особа в судове засідання також не зявилась. Про день та час розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомила. Уповноважений довіреністю від її імені позивач подав заяву про можливість Подала заяв

Суд, вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 66/100 частин квартири АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 18.07.2001 р. (а.с. 49).

Інші 35/100 частин квартири АДРЕСА_1 належать на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_2 та відповідачу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 29.09.2000 р. № 02137 (а.с. 80).

Звертаючись з позовними вимогами, позивач посилається на те, що частка відповідача у спільному майні є незначною, квартира є неподільною, а спільне володіння та користування квартирою ним з відповідачем є неможливим, і припинення частки відповідача не завдасть шкоди інтересам відповідача, оскільки тому пропонується інше житло.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Поняття спільної часткової власності викладено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 ЦК України.

Положеннями ст. ст. 364, 367 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, яке є у спільній частковій власності, у натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Присудження судом грошової компенсації одному із співвласника замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на квартиру, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст. 365 ЦК України.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Відповідно до цієї норми, зокрема пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Судом встановлено, що рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 07 лютого 2017 року виділено ОСОБА_4 в натурі 33/200 частки квартири АДРЕСА_1, шляхом її грошової компенсації в розмірі 66401,00 гривень. Припинено право власності ОСОБА_4 та визнано право власності за ОСОБА_2 на 33/200 частки у спірній квартирі. В рахунок належної ОСОБА_4 частки квартири в розмірі 33/200, на депозитний рахунок ТУ ДСА в Донецькій області ОСОБА_2 вніс грошову компенсацію в сумі 66401,00 гривень (а.с. 8-11).

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 05.04.2017 р., залишеним без змін ухвалою ВССУ від 10.11.2017 р., рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 07 лютого 2017 року скасоване та постановлено нове. Задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 про вселення у квартиру АДРЕСА_1 та зобовязано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_4А у користуванні квартирою №84 будинку №4 по вулиці 30 років Перемоги у місті Вугледар Донецької області. Відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виділення частки у майні спільної власності в натурі та компенсації її вартості (а.с. 12-14, 15-16).

Підставою для відмови ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог про виділення частки відповідача у майні спільної власності в натурі та компенсації її вартості стали обставини, які свідчать про відсутність доказів неможливості спільного проживання сторін у спільній квартирі внаслідок постійних бійок, сварок та непорозумінь у побуті, помилковість висновків суду першої інстанції про те, що частина квартири, належна ОСОБА_4, є незначною. Враховуючи те, що відповідач є інвалідом ІІ групи з дитинства, іншого житла не має, суд дійшов висновку, що позбавлення права власності ОСОБА_4 на належну йому частину квартири завдасть істотної шкоди його інтересам. Вказані обставини свідчать про відсутність можливості примусового припинення права власності відповідача на належну йому частку спірної квартири у порядку ст. 365 ЦК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, доводи позивача в тій частині, що частка відповідача у спільному майні є незначною, квартира є неподільною, а спільне володіння та користування квартирою ним з відповідачем є неможливим, і припинення частки відповідача не завдасть шкоди інтересам відповідача, є безпідставними. Притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та внесення відомостей до ЄРДР за ч.1 ст. 125 КК України за заявою позивача також не свідчить про неможливість спільного володіння та користування спільним майном сторонами (а.с. 19).

Звертаючись до суду з позовом, позивач, посилаючись на норми ст.ст. 358,365 ЦК України, просив виділити йому та відповідачу по 35/200 частки у спірній квартирі. Проте, ст.358 ЦК України, передбачає здійснення права спільної часткової власності співвласниками за їхньою згодою. Тобто, положення ст.358 ЦК України, передбачають умови виділення у натурі частки із спільного майна за ініціативою співвласника, який має намір реалізувати своє право на виділ частки цього майна з обовязковою умовою згоди на отримання грошової компенсації.

Така згода з боку відповідача відсутня.

З приводу позовних вимог про виселення відповідача з квартири АДРЕСА_5 та позбавлення його права користування цим житлом суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У §1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод відображене право на повагу до житла. Воно охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла.

У §2 ст.8 конвенції чітко визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у §1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі для розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у §2 ст.8 конвенції.

Передбачені законом підстави для виселення відповідача ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_5, власником частки у якій він є, з позбавленням його права користування цією квартирою, позивачем не зазначені і судом не встановлені, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання права власності за позивачем на 35/200 частин квартири АДРЕСА_6 і за відповідачем на квартиру АДРЕСА_3 та вселення відповідача в зазначену квартиру, виходячи з наступного.

Підстави набуття права власності визначені главою 24 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Як встановлено судом, 35/200 частин квартири АДРЕСА_6 належать на праві власності відповідачу ОСОБА_4 Передбачені законом підстави для припинення його права власності на зазначене майно, як і для визнання права власності на це майно за позивачем, відсутні. При цьому суд зауважує, що вимоги про припинення права власності відповідача на частку у спірній квартирі позивачем не заявлені.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 03.06.2015 року (а.с. 145).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на можливість надання відповідачу іншої квартири, а саме квартири АДРЕСА_3, яка належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 03.06.2015 року (а.с. 145), замість належних йому 35/200 частин у квартирі АДРЕСА_6.

Проте, такий спосіб захисту порушеного права не передбачений діючим законодавством, а припинення права особи на частку у спільному майні відбувається за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Така вартість на депозитний рахунок суду позивачем попередньо внесена не булла.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_6 не ґрунтуються на законі, а тому не вбачає підстав для їх задоволення.

В звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, відповідно до ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 12,13,81,263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про виділення частки у спільній сумісній власності в натурі, виселення, визнання права власності та вселення відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 07 лютого 2019 року.

Суддя Г.М. Яненко