Провадження № 22-ц/4808/1562/19
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Максюти І.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Бородовським С.О.15 жовтня 2019 року в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позов мотивує тим, що сторони по справі та ОСОБА_3 з 30.05.2007 року є співвласниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 являється його колишньою дружиною, з якою 12.06.2007 року шлюб розірвано. Відповідач вже тривалий час не з`являється та не проживає у квартирі, не бере участі в утриманні квартири та оплаті комунальних послуг, її місце проживання позивачу невідоме. Крім того, через реєстрацію відповідача у квартирі позивач сплачує завищений розмір комунальних платежів. Дані обставини суттєво порушують та обмежують його права як власника квартири. ОСОБА_2 зареєстровано у 2007 році у вказаній квартирі, хоча вона з 2004 року перебуває за межами України, що підтверджується довіреністю відповідача на ім`я позивача від 21.09.2004 року; заявою ОСОБА_3 , підопічної відповідача, до опікунської ради Івано-Франківського міськвиконкому про відмову від опікунства від 17.01.2007 року, копією витягу з протоколу №3 засідання опікунської ради виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 07.02.2007 року «Про припинення піклування ОСОБА_2 над ОСОБА_3 », заявою 02-02/01938 від 01.02.2019 року, виданою КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія».

З огляду на наведене просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою за адресою АДРЕСА_1 (а.с.1-3)

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено (а.с.37-39).

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт зазначає, що при вирішенні справи суд обмежився лише викладенням основних положень позовної заяви із наданими документами та не дав їм правової оцінки.

Так, в рішенні суду зазначено, що позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, що не відповідає дійсності, адже позивач з`явився, однак секретар суду зазначила, що головуючий суддя захворів, після чого роздрукувала заяву про розгляд справи без участі позивача і надала йому її для підпису.

Крім того, в позовній заяві не йдеться про позбавлення відповідача права власності, що є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Зазначає, що ним було надано докази, які підтверджують незаконну реєстрацію відповідача в 2007 році у спірній квартирі, хоча остання виїхала з України ще в 2004 році.

Оскільки відповідач з 2004 року не проживає в Україні, не сплачує комунальних послуг, її речей в квартирі немає, як і її самої, а через її реєстрацію неможливо оформити субсидію близько 15 років, вважає, що дані обставини суттєво порушують та обмежують його права як власника квартири.

Просив заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 15 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити (а.с.48-51).

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що, відповідно до ч.2 ст.360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явилася, про причини неявки не повідомила, про день місце та час розгляду справи повідомлялася судом за місцем реєстрації місця проживання.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за відсутності відповідачки.

Вислухавши пояснення апелянта, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 13 травня 2007 року між ОСОБА_4 (продавцем) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (покупцями) укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.5).

12 червня 2007 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 від 12.06.2007 року (а.с.14).

Згідно відомості №02-02/460 від 05.02.2019 року, виданої КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» у квартирі за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , 1941 року народження та ОСОБА_2 , 1942 року народження (а.с.12).

Аналогічна інформація міститься у матеріалах будинкової книги (а.с.6-11).

У заяві №02-02/01938 від 01.02.2019 року ОСОБА_5 , проживаючої по АДРЕСА_3 , та ОСОБА_6 , проживаючого по АДРЕСА_2 , підтверджено факт непроживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 (а.с.13).

Позивачем долучено заяву ОСОБА_3 від 17.01.2007 року, адресовану голові опікунської ради, про звільнення від обов`язків піклувальника ОСОБА_2 у зв`язку з невиконанням обов`язків піклувальника з причини перебування за межами України (в Америці) протягом трьох років; витяг з протоколу №3 засідання органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про звільнення ОСОБА_2 від обов`язків піклувальника ОСОБА_3 (а.с.16,17)

Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Івано-Франківській області ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с.27).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст.316, 317, 321, 358 ЦК України, ч.2 ст.405 ЦК України, а також недоведеності позивачем існування фактичних обставин та правових підстав звернення до суду із позовом про позбавлення відповідача, як співвласника спірної квартири, права власності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. При цьому суд зазначив, що відповідач на власний розсуд вирішує для себе питання користування житловим приміщенням і як співвласнику спірної квартири, йому належить нічим не обмежене право користування спірної квартирою, крім обов`язків, що встановлені законом. Місце проживання відповідача не впливає на зміст права власності. Інші співвласники не вправі порушувати речові права іншого співвласника.

З таким висновком суду погоджується апеляційний суд.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

За ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» («Кривіцька та Кривіцький проти України» , № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» («Кривіцька та Кривіцький проти України», № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Частина друга статті 405 ЦК України встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Системний аналіз вказаних норм матеріального права, дає підстави дійти висновку про те, що законодавець чітко визначив осіб, які втрачають право користування житловим приміщенням, за умов встановленими статтею 71 ЖК Української РСР та статтею 405 ЦК України. Цими особами є: член сім`ї власника житла, наймач або члени його сім`ї. Вказані норми матеріального права не поширюються на власників або співвласників житла, оскільки це є порушенням статті 41 Конституції України.

Вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 січня 2019 року у справі № 462/7242/14-ц.

Також, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав» від 07 лютого 2014 року за № 5 роз`яснив, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.

Реалізація права користування житловим приміщенням власником (співвласником) цього майна, полягає, зокрема, у праві проживання у ньому, а оскільки право користування є складовою змісту права власності, тому співвласник житла не може бути позбавлений права користування житлом та, відповідно, і знятий з реєстрації у цьому житлі.

З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, тому відповідачка, як співвласник спірної квартири, не може бути визнана такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачка тривалий час не проживає у спірній квартирі та не несе витрати на утримання майна не є підставою для визнання її, як співвласника цього житла, такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням, а може бути лише підставою для компенсації за її рахунок цих витрат на користь інших співвласників.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 15 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2019 року.

Судді: І.О. Максюта

О.В. Пнівчук

Г.П. Мелінишин