Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 333/2845/16-ц

провадження № 61-46333св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Шаповалова Олена Георгіївна, ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя, у складі судді Кулик В. Б., від 19 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області, у складі колегії суддів: Гончар М. С., Маловічко С. В., Крилової О. В., від 13 вересня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Шаповалова О. Г., про визнання правочину недійсним (удаваним).

Свої вимоги позивач мотивував тим,що між ним та ОСОБА_2 25 грудня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , хоча фактично між сторонами склалися боргові зобов`язання за розпискою. Під час укладення договору купівлі-продажу між сторонами була усна домовленість про те, що після повернення суми боргу відповідач поверне квартиру у власність позивача.

Із урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просив позов задовольнити, визнати договір купівлі-продажу квартири від 25 грудня 2013 року недійсним та застосувати наслідки удаваного правочину.

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Шаповалова О. Г., ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

Свої вимоги позивач за зустрічним позовом мотивував тим, що він відповідно до договору купівлі-продажу від 25 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О. Г., є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_1 проживають у ній, добровільно звільнити квартиру відмовляються, чим перешкоджають йому у користуванні квартирою.

Із урахуванням зазначеного, позивач за зустрічним позовом просив позов задовольнити, усунути йому перешкоди у користуванні власною квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_1 з займаної ними квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та подальшого зняття з реєстрації за вказаним місцем проживання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_1 з займаної ними квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що первісні позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки із змісту договору слідує, що волевиявлення сторін було направлено саме на укладення договору купівлі-продажу квартири. Наявність між сторонами інших правовідносин, у тому числі боргових зобов`язань, до чи після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу ніяким чином не впливає на його недійсність.

Зустрічний позов ОСОБА_2 визнано таким, що підлягає задоволенню, оскільки він є законним власником спірної квартири і відповідно до вимог статей 317, 319, 383 ЦК України має право використовувати її на власний розсуд, а проживання у ній сторонніх осіб, які не є членами сім`ї власника житла, створює перешкоди власнику у реалізації його законних прав. Відповідно до умов пункту 13 договору купівлі-продажу від 25 грудня 2013 року позивач зобов`язався у строк до 25 березня 2014 року передати квартиру відповідачу для вільного користування і безперешкодного володіння нею, але взятий на себе обов`язок не виконав, у зв`язку з чим відповідач і звернувся до суду за захистом свого права.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 13 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що районний суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісних позовних вимог, оскільки при укладені договору купівлі-продажу сторони підтвердили, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину (пункт 6 договору). Із змісту договору слідує, що волевиявлення сторін було направлено саме на укладення договору купівлі- продажу квартири. Наявність між сторонами інших правовідносин, у тому числі боргових зобов`язань, які виникли до чи після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, не свідчить про недійсність (удаваність) цього договору. Зустрічний позов ОСОБА_2 визнано обґрунтованим, оскільки він є законним власником спірної квартири і відповідно до вимог статей 317, 319, 383 ЦК України має право використовувати її на власний розсуд, а проживання у квартирі сторонніх осіб, які не є членами сім`ї власника житла, створює перешкоди власнику у реалізації його законних прав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 13 вересня 2018 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при розгляді справи судами не було належним чином досліджено усіх наявних у справі доказів, оцінка доказам надана частково. Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги та не дослідили дійсної волі сторін при укладенні спірного правочину. Помилковими та такими, що не ґрунтується на нормах права, є висновки судів про волевиявлення сторін на укладення договору купівлі-продажу. Предмет спору не було передано фактично, відповідачем не спростовано доказів щодо зворотного повернення квартири за умов погашення боргу, про які він зазначав у розмові з позивачем та іншими особами, фактично підтверджував факт укладення удаваного правочину з метою спрощеного оформлення угоди в якості забезпечення виконання боргового зобов`язання.

Судові рішення оскаржені ОСОБА_1 , отже в силу частини першої статті 400 ЦПК України підлягають касаційному перегляду лише у частині вирішення його позовних вимог та зустрічних позовних вимог, які були заявлені до нього.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

05 листопада 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Шаповалова О. Г., про визнання правочину недійсним (удаваним), за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Шаповалова О. Г., ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення призначено до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О. Г. і зареєстровано в реєстрі за № 1977 (т. с. 1, а. с. 33-35).

Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25 грудня 2013 року № 15384686 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (форма власності приватна, частка - 1).

Відповідно до квитанції № 4456 від 25 грудня 2013 року ОСОБА_2 перерахував на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 215 343, 00 грн через Олександрівське відділення ПАТ «Банк Кредит Дніпро», призначення платежу - внесення коштів на поточний рахунок за придбання квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов пункту 13 договору купівлі-продажу від 25 грудня 2013 року ОСОБА_1 зобов`язався у строк до 25 березня 2014 року передати квартиру ОСОБА_2 для вільного користування і безперешкодного володіння нею, але взятий на себе обов`язок не виконав.

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Приписами статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Таким чином, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Згідно із частиною першою статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частини може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до статті 59 ЦПК України в редакції, 2004 року, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічна норма закріплена у статті 81 ЦПК України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісних позовних вимог та задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, об`єктивно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспореного правочину недійсним (удаваним), оскільки позивач за первісним позовом не довів, що договір купівлі-продажу квартири, укладений сторонами спору 25 грудня 2013 року, було оформлено з метою приховати договір позики.

Судами надано оцінку змісту оспореного договору, який посвідчено нотаріально, проведенню оплати на виконання покупцем своїх зобов`язань за цим договором (перераховано продавцю узгоджену сторонами правочину вартість квартири - 215 343, 00 грн), що підтверджується квитанцією № 4456 від 25 грудня 2013 року.

Наявність між сторонами спору боргових зобов`язань не є підставою для визнання оспореного договору купівлі-продажу недійсним, оскільки надані ОСОБА_1 докази не підтверджують, що спірний договір укладений з метою приховати договір позики.

До того ж судами враховано, що рішенням Гуляйпільського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2017 року у цивільній справі № 315/28/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за розпискою від 27 листопада 2015 року у розмірі 20 тис доларів США, що складає по курсу НБУ 542 264,00 грн, 3 % річних від простроченої суми, яка дорівнює 16 267,92 грн, та у рахунок відшкодування сплаченого судового збору у сумі 5 585,32 грн, а всього 564 117, 24 грн.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК Української РСР визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 155 ЖК Української РСР закріплені гарантії прав громадян, які мають у власності жилий будинок, квартиру, згідно яких жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою).

Частиною другої статті 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до умов пункту 13 договору купівлі-продажу від 25 грудня 2013 року ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання у строк до 25 березня 2014 року передати квартиру ОСОБА_2 для вільного користування і безперешкодного володіння нею, але взятий на себе обов`язок не виконав.

Враховуючи викладене, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення зустрічних позовних вимог про виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири, оскільки останній продав квартиру ОСОБА_2 , але не виконавши зобов`язання по звільненню квартири у передбачений договором строк, продовжив у ній проживати за відсутності для того підстав, створюючи перешкоди новому власнику у користуванні квартирою. Судами загалом правильно застосовано до правовідносин сторін норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Ці та інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду апеляційної інстанції винесене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 13 вересня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2017 року у частині вирішення зустрічного позову про виселення.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович