ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1101/19 Справа № 201/5346/18 Суддя у 1-й інстанції - Ходаківський М.П. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Деркач Н.М.,

суддів: Куценко Т.Р.,Ткаченко І.Ю.,

за участю секретаря Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа Міністерство юстиції України , -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даною заявою, у якій просив суд встановити факт позбавлення заявника права мати достатній час і можливість для підготовки свого захисту, права на захист і надання доказів при розгляді 23 липня 2009 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська справи № 3-0003/10.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 посилається на те, що перед складанням протоколу про адміністративне правопорушення 23 липня 2009 року у Дніпропетровському окружному адміністративному суді заявника було затримано. У зауваженнях до протоколу заявник, обґрунтовуючи правомірність своїх дій, посилався на матеріали судових проваджень та судові рішення. Копії протоколу з додатками до нього були вручені заявникові, але практично одразу додатки були відібрані. Згідно із п. 5 «b» ст. 6 Конвенції у заявника при розгляді справи № 3-0003/10 було право мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту. Однак заявник такого часу не мав, оскільки справа була розглянута одразу після складання протоколу про адміністративне правопорушення. Заявник зазначає, що від встановлення указаного факту залежить виникнення та позитивна зміна прав заявника включно з його правом на компенсацію страждань від порушення гарантованих Конвенцією прав і зусиль для відповідного налагодження свого життя та на оцінку вини осіб, рішення, дії і бездіяльність яких призвели до цих додаткових зусиль та страждань.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та задовольнити його заяву про встановлення факту.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам ОСОБА_1 у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення та дійшов помилкового висновку про те, що встановлення зазначеного у заяві ОСОБА_1 факту не передбачено у порядку ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство юстиції України зазначає про те, що є неналежною заінтересованою особою у справі та просить рішення суду, як законне та обгрунтоване, залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задволенні заяви ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає встановленню у відповідності до правил розділу 4 ЦПК України, оскільки в порядку окремого провадження встановлюються ті факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Водночас норми цивільного та цивільного процесуального законодавства не надають суду, який здійснює розгляд справи в порядку окремого провадження, право надавати оцінку діям відповідного суб'єкта, що здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення, оскільки розгляд таких питань не належить до компетенції суду при розгляді заяв про встановлення юридичного факту, яка є визначеною ЦПК України і розширеному тлумаченню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 315 ЦПК України передбачає, що уд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник просить встановити факт позбавлення його права мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, права на захист і надання доказів при розгляді 23 липня 2009 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська справи № 3-0003/10.

Колегія суддів погоджується з висновокм суду про те, що факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає встановленню у відповідності до правил розділу 4 ЦПК України, оскільки в порядку окремого провадження встановлюються ті факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Крім того, статтею 1 ЦПК України передбачено, що Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Відповідно до статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Наведені норми процесуального закону свідчать про те, що суд, який здійснює розгляд справи в порядку окремого провадження, не наділений правом надавати оцінку діям відповідного суб'єкта, що здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення, оскільки розгляд таких питань не належить до компетенції суду при розгляді заяв про встановлення юридичного факту, яка є визначеною ЦПК України і розширеному тлумаченню не підлягає.

За таких обставин, висновок суду прешої інстанції про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 є правильним.

Серед іншого, апеляційний суд зазначає про те, що протокол про адміністративне правопорушення відносно заявника було складено 23.07.2009 року. У цей же день його було розглянуто та винесено постанову. Тобто, обставини, на які посилається ОСОБА_1, встановлені і ніким не оспорюються.

Крім того, у пункті 94 Рішення ЄСПЛ Справа «Заїченко проти України (№ 2)»

(Заява № 45797/09)встанволено, що у цій справі Суд зазначає, що з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року (загалом двадцять п'ять днів) заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд не вбачає підстав вважати інакше.

Наведені вище обставини свідчать про те, що факт, про встановлення якого ставить питання ОСОБА_1, був встановлений вищевказаним Рішенням ЄСПЛ.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам ОСОБА_1 у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, колегією суддів перевірено, - вони спростовуються матеріалами справи.

Посилання апелянта на те, що висновок суду про те, що встановлення зазначеного у заяві ОСОБА_1 факту не передбачено у порядку ЦПК України, є помилковим, не може бути підставою для скасування законного та обгрунтованого рішення з наведених вище підстав.

Інші посилання в апеляційній скарзі зводяться до незгоди заявника з оцінкою судом обставин справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції ґрунтується на засадах верховенства права, є законною і обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Н.М. Деркач

Судді: Т.Р. Куценко

І.Ю. Ткаченко